Tomislav Pejić

HRVATSKO-SLAVONSKI UNIONISTI (MAĐARONI) U 1860-IMA

Vlastita naklada: 

Tomislav Pejić

URL: 

http://library.foi.hr/metelgrad

ISBN 

978-953-49198-0-4

Lektura: 

Željka Skeja, dipl. ing. grf. teh.

Urednica: 

Željka Skeja, dipl. ing. grf. teh.

©2020 Tomislav Pejić

©2020 za elektroničko izdanje: Point d.o.o.

Grafičko oblikovanje: 

Point d.o.o. Varaždin

Slatina, 2020.

Sva prava pridržana.

Ni jedan dio ove knjige ne smije se umnožavati, fookopirati 

ni na bilo koji način reproducirati bez nakladnikova pisanog dopuštenja.

TOMISLAV PEJIĆ

H R V A T S K O- S L A V O N S K I

U N I O N I S T I ( M A Đ A R O N I)

U 1 8 6 0- I M A

Vlastita naklada

Slatina,2020.

ISBN 978-953-49198-0-4

Knjigu posvećujem mojim roditeljima Marku i Nedeljki.

SADRŽAJ

1. Predgovor

2. Hrvatske zemlje od ratova s Turcima do kraja 18. stoljeća

3. Buđenje narodnosti u predrevolucionarno doba

4. Revolucionarna zbivanja 1848./49. i neoapsolutizam Franje Josipa

5. Sabor trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije 1861.

5.1. Govori vodećih unionista na Saboru 1861.

5.2. Govori prvaka Narodne stranke na Saboru 1861.

5.3. Govori političara Stranke prava na Saboru 1861.

6. Ugarski Sabor 1861.

7. Sabor trojedne kraljevine 1865.-1867. i sklapanje Austro-ugarske nagodbe 1867. godine

8. Sklapanje Hrvatsko-ugarske nagodbe 1868. godine

9. Zaključak

10. Izvori

11. Literatura

1. Predgovor

Trojedna kraljevina Dalmacija, Hrvatska i Slavonija imala je burnu povijest u 19. stoljeću.1 Ilirski pokret, otpor mađarizaciji, revolucionarna zbivanja 1848/49., Austro-ugarska i Hrvatsko-ugarska nagodba stvorili su politički okvir za stvaranje moderne hrvatske nacije. Gospodarske promjene, naročito u drugoj polovici 19. stoljeća, dovele su do razvoja industrije, trgovine, bankarstva i pomorstva te do preobrazbe dotada pretežno agrarnog društva u moderno građansko društvo.

U svim tim zbivanjima važnu ulogu su odigrale neke od najvažnijih ličnosti naše povijesti- Ljudevit Gaj, grof Janko Drašković, ban Josip Jelačić, Ante Starčević, biskup Josip Juraj Strossmayer i mnogi drugi o kojima dosta znamo.

Međutim, osim njih, postojala je i jedna skupina uglednika u tadašnjoj građanskoj (banskoj) Hrvatskoj i Slavoniji koji su potjecali iz redova zemljoposjedničkog plemstva i građanske inteligencije o kojoj se do sada uglavnom govorilo negativno. Radi se o takozvanim unionistima, koje su njihovi politički protivnici podrugljivo zvali „mađaronima,“ a taj im je nadimak ostao do danas. U hrvatskoj historiografiji oni su označeni kao ljudi koji su htjeli tijekom 1840-ih i 1860-ih godina postići uniju između trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske bez ikakvih uvjeta, to jest, bili su za bezuvjetnu uniju Hrvatske i Ugarske, kako to piše u mnogim udžbenicima povijesti za osnovnu i srednju školu.2

Kada pročitate što piše o unionistima ili mađaronima, stječe se poprilično negativan dojam o njima, kao da su bili protivnici nacionalnih interesa hrvatskog naroda i domovine. Tijekom 1840-ih bili su protivnici ilirskog pokreta na čelu s Ljudevitom Gajem, zatim su u 1860-ima bili protivnici Narodne stranke pod vodstvom biskupa Strossmayera i Stranke prava koju je vodio dr. Ante Starčević. Obje stranke ( Narodna i Stranka prava) bile su za političko ujedinjenje i gospodarski napredak hrvatskih zemalja, dok su pravaši bili čak i za potpunu nezavisnost ujedinjene Hrvatske od Austrije i Ugarske. Unionisti će na prevaru i uz političku represiju nad svojim istomišljenicima pobijediti na saborskim izborima u jesen 1867., da bi iduće godine sklopili Hrvatsko-ugarsku nagodbu pod mađarskim uvjetima. Dolazak mađarona Khuena Héderváryja za hrvatskog bana 1883. samo će potvrditi negativnu reputaciju unionista u očima hrvatske javnosti kao „mađarskih slugu.“

Pa ipak, proučavajući neke povijesne dokumente iz 1860-ih, došao sam do zaključka da unionisti ipak nisu bili tako loši kako su ih prikazali njihovi protivnici. Oni su imali razloge zbog kojih su se zauzimali za što tješnju suradnju trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske. Savez s Ugarskom za njih je bila stvar političke nužde, a nikako ne želja da se dodvoravaju Mađarima i izdaju nacionalne interese svoga naroda. Da je tome tako, dokazat ću u narednim poglavljima.

Ova knjiga posebna je po tome što je prva u kojoj se imenom i prezimenom spominju neki zaslužni plemići i građani o kojima do sada nigdje ništa nije rečeno. Zašto? Možda zbog toga što su bili unionisti ( mađaroni) a ne članovi neke druge stranke. Knjiga obiluje citatima iz povijesnih izvora 19. stoljeća koje sam pisao u njihovu izvornom obliku, a povremeno sam stavljao pojašnjenja u zagrade uz oznaku „op. a.,“ što znači opaska autora, to jest moja opaska kao autora knjige. Kako bih pokazao vjerodostojnost onoga što sam napisao, na kraju knjige nalaze se fusnote označene rednim brojevima. Tamo piše naziv povijesnog izvora ili stručne knjige iz kojih sam crpio podatke. Osim imena i prezimena autora knjiga i naslova knjiga, stavljao sam i godinu i mjesto izdanja, te broj stranice s koje sam uzeo te podatke za potrebe ove knjige. Na taj način zainteresirani čitatelji mogu provjeriti u stručnoj literaturi i povijesnim izvorima te podatke te se i sami uvjeriti u točnost tih podataka. Osim toga, s obzirom da sam često citirao uzastopce navode i citate iz istog povijesnog izvora ili knjige, u fusnotama sam pisao „navedeno djelo,“ što znači da sam koristio istu knjigu uz broj stranice. Onaj broj na kraju fusnota uvijek označava stranicu u knjizi ili povijesnom izvoru odakle sam uzeo te podatke. U nekim fusnotama ima i dodatnih objašnjenja, molim da i to pročitate kako biste bolje razumjeli sadržaj knjige.

Što reći na kraju predgovora? Budite strpljivi i pročitajte ovu knjigu do kraja. Nadam se da će to biti ugodno provedeno vrijeme za vas i da ćete naučiti nešto novo iz hrvatske povijesti.

2. Hrvatske zemlje od ratova s Turcima do kraja 18. stoljeća

Turski prodori u 15-16. stoljeću doveli su do raspada hrvatskog srednjovjekovnog kraljevstva. Veliki dio hrvatskih zemalja potpao je pod osmansku vlast. Mnogo Hrvata bilo je pogubljeno, raseljeno ili odvedeno u roblje. Dio domaćeg stanovništva prešao je na islam. Zapadni, slobodni dio Hrvatske, priznao je vlast Habsburgovaca nadajući se njihovoj pomoći u borbi s Osmanlijama ( sabor u Cetinu 1. siječnja 1527.). Već ranije, u 13-14. stoljeću, Venecija je zauzela gradove na zapadnoj obali Istre, te većinu dalmatinskih otoka zajedno s gradovima Zadrom, Šibenikom i Splitom. Od hrvatskih zemalja ostala je slobodna samo Dubrovačka Republika, koja je zahvaljujući vještoj diplomaciji i gospodarskom napretku sačuvala neovisnost idućih nekoliko stoljeća. Dubrovačka Republika je formalno priznavala tursku vlast i plaćala godišnji danak mira, ali je zauzvrat uživala slobodu i bila pošteđena turskih upada.3

Turske provale zaustavljene su potkraj 16. stoljeća i u idućih 90-ak godina, unatoč stalnom pograničnom ratovanju, nije bilo većih pomicanja granica između Habsburške Monarhije i Osmanskog Carstva. Želeći vratiti staru osvajačku slavu, veliki vezir Kara Mustafa poveo je 1683. veliku vojsku od 250 000 vojnika i 300 topova na Beč, glavni grad Habsburške Monarhije, s namjerom da ga zauzme i omogući dalje prodore u Srednju Europu. Unatoč opsadi koja je trajala dva mjeseca, Turci nisu zauzeli grad zahvaljujući tvrdim zidinama i junačkom otporu branitelja, među kojima je bilo i Hrvata. Napokon su Beču u pomoć stigli Poljaci pod vodstvom kralja Jana Sobjeskoga, koji su zajedno s habsburškom carskom vojskom porazili Turke 12. rujna 1683. godine.4

Nakon toga započeo je veliki rat za oslobođenje hrvatskih i ugarskih zemalja od osmanske vlasti. Carska habsburška vojska potpomognuta ustancima kršćanskog stanovništva do 1699. godine oslobodila je cijelu Ugarsku, Slavoniju, Banovinu, Liku i Kordun. U isto vrijeme je Venecija ( u čijoj su se vojsci borili brojni Hrvati) oslobodila unutrašnjost Dalmacije. Mirovnim ugovorom između Habsburške Monarhije i Venecije s jedne te Osmanskog carstva s druge strane sklopljenim u Srijemskim Karlovcima 1699. Turci su zauvijek protjerani iz hrvatskih i ugarskih zemalja, a utvrđene su i nove granice.5 Osmansko Carstvo više nije bilo prijetnja za Europu, a Habsburška Monarhija je gotovo udvostručila svoj teritorij i proširila se na područje cijele Panonske nizine do Karpata.

Pobjedu nad Turcima Habsburgovci su nastojali iskoristiti da učvrste svoju vlast u novoosvojenim krajevima. Hrvatski sabor zatražio je da se oslobođene hrvatske zemlje stave pod upravu bana i Sabora, ali su austrijske vlasti na čelu s carem Leopoldom I. odbile to učiniti, smatrajući da su te zemlje osvojene u ratu po „pravu mača,“ pa mogu njima slobodno upravljati.

Cijela Slavonija stavljena je pod upravu Dvorske komore u Beču, a ista je sudbina zadesila i Osijek, koji je 1687. postao carsko dobro.6 Obnova slavonskih županija izvršena je tek 1745., uspostavom Virovitičke, Požeške i Srijemske županije. Osijek je bio neformalno sjedište Virovitičke županije, iako je sam grad, kao komorsko dobro bio izuzet od županijskih vlasti.7 Ove županije prostirale su se u dolinama Drave i Dunava, te u Požeškoj kotlini i bile su pod upravom bana i Sabora u Zagrebu, dok je slavonska Posavina bila uključena u sastav Vojne krajine.8

Hrvatske zemlje našle su se u 18. stoljeću u procijepu između austrijske i ugarske politike, čiji su se interesi prelamali preko njih. Habsburški vladari Karlo VI. ( za Hrvate Karlo III., vladao 1711.-1740.), Marija Terezija ( 1740.-1780.), Josip II. ( 1780.-1790.), Leopold II. ( 1790.-1792.), Franjo I. ( 1792.-1835.) i Ferdinand V. ( 1835.-1848.) nastojali su osigurati svojoj državi status europske velesile, ratujući pritom ponajprije s Francuskom, Pruskom i Osmanskim Carstvom.

U tim ratovima svoj doprinos habsburškoj ratnoj slavi dali su i hrvatski krajišnici. Na unutarnjopolitičkom planu, Habsburgovci su provodili centralističku i apsolutističku politiku, nastojeći politički učvrstiti golemu državu, sastavljenu od brojnih historijskih zemalja i naroda, te provoditi društvene reforme.9

Opstanak Monarhije došao je u pitanje u prvoj polovici 18. stoljeća, kada je car Karlo III. ostao bez muških nasljednika, pa je 1713. izdao dokument pod nazivom „Pragmatička sankcija,“ kojim je pravo na habsburšku krunu prenio na svoju kćer Mariju Tereziju. Hrvatski sabor je već 1712. izdao hrvatsku Pragmatičku sankciju, kojom je priznao Mariju Tereziju kao svoju buduću vladaricu, dakle prije nego što je Karlo III. službeno objavio svoju sankciju. U sankciji se ističe da smo mi „zemlje pridružene Ugarskoj, ali joj nismo podanici“ te da nismo dužni „nerazrješivo slijediti Ugarsku; slobodni smo, a ne robovi.“ Hrvatska Pragmatička sankcija ističe da državna zajednica između Hrvatske i Ugarske stoji u ličnosti vladara. Dok oba kraljevstva imaju istog vladara, postoji i državna zajednica među njima. Čim nestane tog uvjeta, tada više o njoj ne može biti govora.

Karlo III. nije potpisao ovu sankciju iz obzira prema Mađarima, koji su na saboru u Požunu ( danas Bratislava, glavni grad Slovačke, op. a.) bili protiv te sankcije. Vladar je u Beču 16. svibnja 1712. izdao Hrvatima diplomu kojom je pohvalio njihovu „djedovsku odanost“ prema Habsburgovcima i zajamčio sva njihova „prava, privilegije i sloboštine.“ Nakon toga, Karlo III. je okrunjen u Požunu kao hrvatsko-ugarski kralj 22. svibnja 171210

Austrijska Pragmatička sankcija objavljena je 19. travnja 1713. Karlo III. istaknuo je pravo primogeniture da bi sačuvao nasljedstvo svojim eventualnim potomcima.

Primogenitura ili prvorodstvo je tradicija nasljedstva gdje prvorođenče ima prednost. Sankcija je zakon koji izvire iz moći i kompetencije vladara i ima tri važne točke: 1.) zemlje i kraljevine habsburškog roda ne smiju se nikada dijeliti, to jest pojedine zemlje ne smiju sebi birati posebnog kralja među baštinicima habsburške kuće, 2.) ako Karlo III. ne bude imao sina,u tim zemljama i kraljevinama nakon njegove smrti mogu doći na vlast njegove kćeri i njihovi zakoniti potomci po pravu primogeniture, i 3.) ako izumre i ta loza, krunu će baštiniti kćeri Karlova brata Josipa i njihovi potomci.11

Na Požunskom saboru u rujnu 1714. mađarski predstavnici nisu htjeli prihvatiti vladarevu sankciju, ali su bez otpora prihvatili hrvatski zahtjev da Ugarski sabor nije kompetentan u pitanjima unutarnjeg zakonodavstva Kraljevine Hrvatske. Taj zaključak je ušao među zakone kao članak CXX od godine 1715. Kako piše F. Šišić:“Taj je članak otada jedno od najznatnijih prava hrvatskoga kraljevstva i jasan dokaz njegove političko-teritorijalne samostalnosti.“12

Ugarski staleži popustili su tek na saboru u Požunu u lipnju 1722. Nakon što je Karlo III. potvrdio sva prava ugarskoga kraljevstva i zajamčio nerazdruživost zemalja ugarske krune ( to jest zemalja krune svetog Stjepana, gdje su spadale i zemlje trojedne kraljevine, op. a.), Mađari su prihvatili Mariju Tereziju za svoju vladaricu, kao i sve njezine buduće nasljednike kao potencijalne hrvatsko-ugarske vladare. Sabor u Požunu priznao je i nerazrješivu vezu s Karlovim austrijskim nasljednim zemljama, dok je Karlo III. dao pravo Hrvatskoj i Ugarskoj da mogu birati novoga kralja nakon što izumre muška i ženska loza Habsburgovaca. Zaključak Ugarskog sabora o prihvaćanju Karlovih zahtjeva poznat je kao zakonski članak I. i II. od 1723., to jest ugarska Pragmatička sankcija, koju je potvrdio i vladar.13

Apsolutizmu i centralizmu Habsburgovaca najjače su se opirali ugarski staleži, među kojima je glavnu ulogu imalo mađarsko plemstvo. Ono je branilo ne samo svoja staleška prava, već i historijska prava i ustav kraljevine Ugarske. Pokušaj germanizacije Josipa II., koji je 1784. proglasio njemački jezik za službeni jezik u cijeloj Monarhiji, izazvao je negodovanje među njenim narodima, pa tako i kod Mađara. Pod utjecajem probuđenog velikomađarskog nacionalizma oni su počeli isticati značenje svog materinjeg jezika, pokušavajući od zemalja krune svetog Stjepana kojima su u srednjem vijeku vladali ugarski kraljevi stvoriti jednu čvrstu političku zajednicu s mađarskom dominacijom.14

Mađarskih posezanja nisu bile pošteđene ni hrvatske zemlje. Na zajedničkom hrvatsko-ugarskom saboru u Požunu 1708. mađarski predstavnici tražili su da ubuduće hrvatski zakoni ne budu u suprotnosti sa zakonima koje donosi Ugarski sabor, to jest, željeli su da Hrvatska i Ugarska imaju isto zakonodavstvo. Mađari su počeli polagati i povijesna prava na Slavoniju, pa je na Požunskom saboru 1751. zaključeno da će tri slavonske županije ubuduće slati po dva zastupnika na Ugarski sabor.

Zbog otpora hrvatskih predstavnika na Saboru, zaključeno je kako će slavonske županije slati zastupnike istovremeno na oba Sabora- na hrvatski u Zagreb i na ugarski u Peštu.15 Tijekom 18. stoljeća rasplamsale su se svađe dva sabora o pripadnosti luke Rijeke na sjevernom Jadranu. Mađari su je smatrali svojom izvoznom lukom i željeli su da Rijeka i njezin kotar budu u sastavu Ugarske. Hrvatski banovi i Sabor dokazivali su povijesno pravo hrvatskog kraljevstva na Rijeku. Marija Terezija je 1779. ukinula Hrvatsko kraljevsko vijeće, koje je kao vlada za građansku Hrvatsku i Slavoniju djelovalo u Varaždinu od 1767. i podvrgnula građansku Hrvatsku i Slavoniju s gradom Rijekom vlasti Ugarskog namjesničkog vijeća ( tadašnje ugarske vlade, op. a.). Na taj način, Marija Terezija je ojačala mađarske pretenzije prema hrvatskim zemljama.16

Mađarski zahtjevi porast će 1790., kada će zatražiti da se u Hrvatskoj i Slavoniji kao službeni jezik umjesto latinskog uvede mađarski, čemu su se opirali hrvatski staleži na čelu s banom i saborom. Taj zahtjev mađarski političari ponavljat će i tijekom prve polovice 19. stoljeća.17

3. Buđenje narodnosti u predrevolucionarno doba

Na svom zasjedanju 1790/91., hrvatski Sabor donio je još jednu važnu odluku. Kako bi se zaštitili od bečkog apsolutizma, odlučeno je da će hrvatske i slavonske županije primati naredbe od Ugarskog namjesničkog vijeća dok se ne oslobode dijelovi Hrvatske pod Turcima i Mlečanima, te dok Hrvatska ne bude toliko jaka da se može sama održavati i imati posebnu vladu. Tim činom naše je plemstvo ozakonilo upravnu i financijsku ovisnost Hrvatske o Ugarskoj.18 Osim toga, mađarski zastupnici na Ugarskom saboru 1790. tražili su da samo mađarski bude službeni jezik na Saboru, ali zbog protivljenja hrvatskih zastupnika ipak je zaključeno da uz mađarski jezik službeni ostane i latinski. Mađarskom zahtjevu da se u građansku Hrvatsku i Slavoniju uvede mađarski jezik kao službeni nije udovoljeno, jer su hrvatsko-slavonski staleži branili latinski jezik kao službeni. Ipak, da bi se koliko-toliko odobrovoljila mađarska strana, Sabor je 1791. zaključio da se mađarski jezik kao neobavezan uvede u pučke i srednje škole u Hrvatskoj i Slavoniji.19

Tada se postavilo i pitanje građanskih prava za protestante, koji su u manjem broju živjeli u građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji. Ban Ivan Erdödy tvrdio je da prema starim hrvatskim zakonima i kraljevskim potvrdama počevši od 1608. nema mjesta protestantima u Hrvatskoj i Slavoniji. Mađari su tvrdili kako ti zakoni i potvrde vrijede samo za Hrvatsku, ali ne i za Slavoniju, gdje tobože nema mjesta banskoj vlasti. Hrvatski zastupnici odbili su takav stav, dokazujući kako je Slavonija oduvijek bila pod vlasti bana. Na kraju, mađarski jezik i građanska prava za protestante bili su ograničeni na Ugarsku.20 Hrvatsko-mađarske odnose potkraj 18. stoljeća lijepo je opisao F. Šišić riječima:“Hrvatska se počela malo-pomalo shvaćati u službenoj praksi i u političkom životu kao sastavni dio Ugarske.“ Ugarsko namjesničko vijeće u razdoblju 1790.-1848. sebi je prisvojilo svu vlast, pored koje su ban i hrvatski sabor posve iščezavali. Hrvatski sabor i ban izgubili su na važnosti, jer su sva bitna pitanja bila rješavana na saborima u Požunu i Pešti.21

Zašto je tako bilo? Zemlje trojedne kraljevine imale su mali broj stanovnika, slabo razvijeno gospodarstvo i slabu prometnu povezanost. Politička rascjepkanost tih zemalja sprečavala je njihov brži društveno-gospodarski razvoj. Osim građanske Hrvatske i Slavonije koje su bile pod upravom bana i sabora u Zagrebu i u sastavu zemalja ugarske krune, trojednoj kraljevini pripadala je i Dalmacija.

Iako se računala kao dio te kraljevine, hrvatski ban i sabor nisu imali vlast u Dalmaciji, već je njezina lokalna uprava bila podređena austrijskoj vladi u Beču. Vojna krajina, koja se protezala na većem dijelu Like, Korduna, Banovine, na širem području Đurđevca i Bjelovara te u Posavini bila je pod upravom austrijskih vojnih vlasti, osiguravajući Habsburšku Monarhiju od mogućih turskih upada iz Bosne, koja je i dalje bila pod turskom vlašću.

Istra i Kvarner imali su svoju lokalnu upravu podređenu austrijskoj vladi, jer su se nalazile u austrijskom dijelu Monarhije, dok je Rijeka sa svojim kotarom bila označena kao „corpus separatum“ ( na latinskom znači „posebno tijelo“, op. a.) ili „ugarsko primorje“ pod upravom ugarske vlade. Svi ovi čimbenici utjecat će na političku i gospodarsku zavisnost trojedne kraljevine, to jest hrvatskih zemalja o Austriji i Ugarskoj sve do raspada Monarhije 1918. godine.

Kao odgovor na mađarske nacionalističke težnje, predstavnici mlade građanske inteligencije u užoj Hrvatskoj na čelu s Ljudevitom Gajem i grofom Jankom Draškovićem pokrenuli su 1830. „ilirski“ narodni preporod s ciljem političkog ujedinjenja svih povijesnih hrvatskih zemalja i stvaranja jedne „ilirske“ nacije. Gaj i njegovi pristaše koristili su ilirsko ime za svoj pokret, nazivajući se „ilircima“, jer je tada prevladavalo mišljenje u Europi kako su južnoslavenski narodi potomci Ilira, a ilirsko ime upotrebljavalo se u književnosti od 15. stoljeća. Želeći prevladati regionalizme, ilirci nisu isticali hrvatsko ime, koje je tada obilježavalo samo područje uže Hrvatske s kajkavskim narječjem, već ilirsko kao nadnacionalno, nadajući se da će u budućnosti oko tog imena okupiti i ostala „ilirska“ plemena, to jest Slovence, Srbe i Bugare. Ilirizam je bio prvenstveno kulturni pokret, čiji su nositelji vjerovali kako Iliri ( to jest Južni Slaveni, op. a.) predstavljaju jedan veliki narod, koji se sastoji od više plemena. Svi oni govore jednim jezikom, koji ima mnogo narječja, odnosno vjerovali su kako su hrvatski, srpski, slovenski i bugarski samo narječja jednog velikog „ilirskog“ jezika. Središte ilirskog pokreta bio je Zagreb, odakle se idućih desetljeća širila hrvatska nacionalna ideologija pod ilirskim imenom u ostale hrvatske zemlje.22

Unatoč nadanjima iliraca, ovaj je pokret ostao samo hrvatski narodni preporod i nije uhvatio korijena u ostalih južnoslavenskih naroda. Ipak, ilirci su probudili hrvatsku nacionalnu svijest i suprotstavili se pokušajima mađarizacije. Ljudevit Gaj reformirao je hrvatski pravopis i utemeljio hrvatski književni jezik na štokavskom narječju koje se ne govori samo u hrvatskim zemljama, već i u Bosni i Hercegovini, Srbiji i Crnoj Gori. Gaj se nadao kako će štokavsko narječje postati osnova za zajednički književni jezik naroda na ovim prostorima, ali su se te nade izjalovile. Među Srbima je u 19. stoljeću djelovao Vuk Stefanović Karadžić koji je reformirao srpski pravopis i širio tezu da su svi štokavci Srbi po narodnosti, te da postoje Srbi triju vjera- pravoslavni, katolici i muslimani.23

Karadžić je štokavsko narječje proglasio srpskim jezikom,a sve one koji govore njime Srbima. Ove ideje poslužit će u idućim desetljećima kao osnova srpskog nacionalizma čiji će pristaše nastojati obnoviti i proširiti srpsku državu i na teritorij hrvatskih zemalja te Bosne i Hercegovine, što će negativno utjecati na političke odnose Hrvata i Srba u tim zemljama sve do naših dana. Ustvari, Vuk S. Karadžić je uzeo ideju o „ilircima“ i preokrenuo je u ideju „Srbi svi i svuda.“ Za njega, Južni Slaveni nisu bili Iliri, već Srbi, a takvo mišljenje velikosrpski nacionalisti zadržali su do danas.

Zahvaljujući svom suprotstavljanju pokušajima mađarizacije zemalja trojedne kraljevine i naporima na stvaranju književnog jezika ne samo za Hrvate već i za ostale Južne Slavene, Gaj i njegovi pristaše stekli su zaslužno mjesto u hrvatskoj historiografiji.

Karta 1. Političku podjela zemalja trojedne kraljevine krajem 18. stoljeća i većeg dijela 19. stoljeća

Pa ipak, djelovanje iliraca nije se svidjelo dijelu hrvatskog plemstva, koje je 1841. osnovalo Horvatsko- vugersku stranku, koja se zalagala za očuvanje feudalizma i što tješnju političku i gospodarsku povezanost Hrvatske i Ugarske, te za uvođenje mađarskog jezika kao službenog u Hrvatskoj. Glede jezika iznijeli su program borbe protiv ilirskoga ( štokavskoga) narječja, a za održanje horvatskoga, to jest kajkavskog narječja. Osim u Hrvatskoj, pristaša Horvatsko- vugerske stranke bilo je u većem broju i u Slavoniji, naročito u Osijeku i u Virovitičkoj županiji. Na čelu stranke isticali su se braća baruni Đuro i Levin Rauch te turopoljski plemić Antun Daniel Josipović. Nedugo nakon toga, iste 1841. Lj. Gaj i njegovi pristaše osnovali su Ilirsku stranku, da bi 1843., nakon zabrane ilirskog imena od strane vladara, promijenili ime u Narodna stranka.24

Članovi Horvatsko- vugerske stranke ( poznati pod pogrdnim nazivom i kao mađaroni) bili su konzervativci, koji su željeli očuvati stari sustav ( feudalizam) kao i stare političke i gospodarske veze s kraljevinom Ugarskom. Njima se nije sviđala ideja o povezivanju svih „Iliraca“, a pogotovo ne štokavština, koja je za njih bila drugi jezik. Činjenica da je Lj. Gaj pokrenuo 1835. „Novine horvatske“( od iduće godine nazvane „Ilirske narodne novine“) u kojima se objavljivalo sve više članaka na štokavštini bila je uvreda za prave „Horvate.“ Vrhunac sukoba iliraca i mađarona bilo je krvoproliće na Markovu trgu u Zagrebu 29. srpnja 1845., poznato kao Srpanjske žrtve. Sukobi iliraca i mađarona trajat će u građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji sve do 1849., to jest do sloma mađarske revolucije.25

4. Revolucionarna zbivanja 1848./49. i neoapsolutizam Franje Josipa

Glad, siromaštvo, nezaposlenost, društvene nepravde i neriješena nacionalna pitanja mogu izazvati pobunu naroda. Tako je bilo i u prvoj polovici 1848. godine. Revolucija koja je u veljači 1848. izbila u Parizu proširila se po Europi i stigla je do Beča 13. ožujka 1848. Kod Mađara revolucija je izbila dva dana kasnije i oni su od Beča isposlovali nezavisnu vladu i potvrdu liberalnih zakona, kojima je cilj bio društveno- gospodarski napredak Ugarske. Mađarski političari na čelu s Lajosom Kossuthom namjeravali su tada postići nezavisnost od Austrije i stvoriti Veliku Mađarsku od Karpata do Jadranskog mora, na teritoriju srednjovjekovne ugarske države u čiji bi sastav ušle i hrvatske zemlje. Nemađarskim narodima Ugarske nisu htjeli priznati pravo na nacionalnu posebnost, već u najboljem slučaju ograničenu općinsku i županijsku samoupravu u krajevima gdje su ti narodi bili većina stanovništva. Takvom politikom Mađari su odbili te narode od sebe i svrstali ih na stranu Habsburgovaca, glavnih neprijatelja mađarske revolucije.

U Hrvatskoj je također bilo revolucionarnih gibanja, pa je novopostavljeni ban Josip Jelačić 19. travnja 1848. prekinuo sve državno-pravne veze između hrvatskog i ugarskog kraljevstva, nekoliko dana kasnije ( 25. travnja) potvrdio je ukidanje kmetstva i feudalnih odnosa u Hrvatskoj, a u svibnju 1848. osnovao Bansko vijeće u Zagrebu kao hrvatsku vladu nezavisnu o Ugarskoj. Zbog mađarskih nacionalističkih planova Jelačić je poveo Hrvate u rat na strani Austrije protiv Mađara 1848.-1849. godine.26

Borba protiv mađarizacije doživjela je svoj najveći uspjeh 1847., kada je tadašnji hrvatski staleški sabor proglasio „narodni jezik“ ( latinski lingua nationalis) službenim jezikom u kraljevinama Dalmaciji, Hrvatskoj i Slavoniji umjesto latinskog jezika.27 U hrvatskoj historiografiji, baš kao i u udžbenicima povijesti i ostaloj stručnoj literaturi taj se jezik najčešće naziva hrvatskim. Međutim, „narodni jezik“ bio je nazivan različitim imenima tijekom pedesetih godina 19. stoljeća: „horvatski“, „hervatski“, „harvatski“, „hrvatski“, „ilirski“, „ilirički“, „slavonski“, „narodno-slavonski“, „horvatsko-slavonski“, „horvatsko-serbski“ i tako dalje.28

Za vrijeme revolucionarnih zbivanja mladi car Franjo Josip ( vladao 1848.-1916.) donio je 4. ožujka 1849. Oktroirani ustav, kojim je narodima Habsburške Monarhije priznao ravnopravnost i pravo na vlastiti jezik i narodnost, ali je ponovno proglasio centralizam, davši samom sebi najveće ovlasti u upravljanju državom. Hrvatska ( to jest trojedna kraljevina Dalmacija, Hrvatska i Slavonija, op. a.) bila je priznata kao posebna kraljevina, ali se nije ostvarilo ujedinjenje svih hrvatskih zemalja, što su željeli ban Jelačić i ostali hrvatski političari.

Mađarska revolucija slomljena je u kolovozu 1849. uz pomoć ruske vojske, koju je car Nikola I. poslao u pomoć Franji Josipu, a iste godine ugušeni su i ostali revolucionarni pokreti u Habsburškoj Monarhiji.29

Na primjeru ruske intervencije u Mađarskoj vidi se suradnja vladara koji su nastojali suzbiti revolucionarne pokrete. Ti pokreti bili su dijelom građanski pokreti koji su tražili veća politička prava za građanstvo, koje je smatralo da plemstvo nije jedino koje smije upravljati državom i donositi važne odluke u Parlamentu i drugim državnim tijelima. Osim toga, Rusko Carstvo bila je država u kojoj su Rusi dominirali nad brojnim drugim narodima, pa su se i tu mogli očekivati revolucionarni pokreti pokorenih naroda.

Potkraj 1851. Franjo Josip ukinuo je ustav i uveo otvoreni novi apsolutizam, poznat u hrvatskoj historiografiji kao neoapsolutizam ( prema tadašnjem ministru unutarnjih poslova Alexanderu Bachu naziva se još i Bachov apsolutizam, op. a.), koji će potrajati do 1860. godine. Zemljom je upravljao vladar preko bečke vlade koja je bila odgovorna samo njemu. Hrvatski i ostali zemaljski sabori nisu sazivani. U Zagrebu je umjesto banske vlade uspostavljeno kraljevsko Namjesništvo, koje je izvršavalo naredbe vladara i bečke vlade na području građanske Hrvatske i Slavonije. Za službeni jezik u cijeloj Monarhiji proglašen je njemački. Franjo Josip upravljao je državom uz pomoć vojske, policije, državne uprave i malobrojnog plemstva i građanstva koje je podržavalo njegovu politiku. Cilj neoapsolutizma bio je političko učvršćenje države i sprečavanje bujanja nacionalnih pokreta naroda Monarhije, koji su prijetili njenom opstanku. U državi je zamro politički život, a u narodima Monarhije nakupljalo se nezadovoljstvo, koje je samo čekalo prvu priliku da svom silinom izbije na površinu.30

Dobra strana neoapsolutizma bila je ta što su državne vlasti pokrenule mnoge reforme s namjerom modernizacije unutarnje uprave. Osnovana je žandarmerija i izvršena podjela na političke i sudske okruge. Poduzete su mjere za uvođenje općeg poreza na zemlju i dohodak, a reorganiziran je i obrazovni sustav.31 Nastojanjem bana Jelačića i na prijedlog bečke vlade papa Pio IX. uzvisio je 1852. zagrebačku biskupiju na rang nadbiskupije, a zagrebačkom nadbiskupu bila je podređena i đakovačka biskupija u Slavoniji. Dotada su biskupije u Hrvatskoj i Slavoniji bile podređene nadbiskupijama u Ugarskoj. Godine 1853. Carskim patentom ( naredbom, op. a.) nastavilo se s ukidanjem feudalnih odnosa i radikalnom agrarnom reformom u korist dotadašnjih seljaka-kmetova. Velika većina stanovništva ( 85-90%) u hrvatskim zemljama tada je živjela na selu, baveći se pretežno poljoprivredom. Svim ovim mjerama državnih vlasti društveni život u Hrvatskoj stekao je modernu osnovu, a staleški srednjovjekovni privilegiji postali su stvar prošlosti. Hrvatska se u vrijeme neoapsolutizma oslobodila ugarskog vrhovništva u državnoj upravi, sudstvu i školstvu.32

U pogledu modernizacije gospodarstva veliko je značenje za građansku Hrvatsku i Slavoniju imao „Naputak“ bana Jelačića iz 1851., koji je u 217 paragrafa razrađivao propise koji su se odnosili na trgovinu, obrte i industriju. „Naputak“ je određivao da poduzeće može osnovati bilo tko ako ima za to potreban kapital, a moglo se slobodno unajmljivati i potrebne radnike mimo dozvole postojećih cehova. Ovo oslobađanje od cehovskih stega omogućilo je širenje kapitalističkog načina proizvodnje i označilo početak laganog odumiranja cehova kao zastarjelih gospodarskih udruženja.33

Ban Jelačić ukinuo je kmetstvo i feudalne osnove u Hrvatskoj i Slavoniji 1848., ali su se ti odnosi nastavili polako razgrađivati u drugoj polovici 19. stoljeća, kada se stvaraju uvjeti za nastanak modernog građanskog društva i kapitalističkog poduzetništva. Značajnu ulogu u tim naporima imali su građanski poduzetnički slojevi, čiji su se predstavnici okupljali u trgovačko- obrtničkim komorama. Njima su se u tim komorama pridružili i plemići- veleposjednici. Trgovačko- obrtničke komore osnivane su naročito u doba neoapsolutizma, pa su na temelju zakona od 18. ožujka 1850. tijekom narednih godina osnovane komore u Zagrebu, Osijeku i Rijeci na području građanske Hrvatske i Slavonije.34

Pa ipak, gospodarski polet u Monarhiji u doba neoapsolutizma nije svagdje bio jednakog intenziteta. Kapital se velikim dijelom koncentrirao u Beču. Prva svjetska ekonomska kriza 1857. dovela je do međunarodnog pada likvidnosti. Na bečkoj burzi tada se smanjio kapital u dioničkim društvima, pala je i industrijska proizvodnja a porasla skupoća. Dolazilo je i do sukoba bečkog kapitala povezanog sa središnjom birokracijom i konzervativne aristokracije s agrarnim interesima. Državni proračun bio je stalno u deficitu, posebno zbog stalnog rasta vojnih i administrativnih izdataka. Nije došlo do povećanja agrarne proizvodnje nakon ukidanja feudalnih odnosa u zaostalijim dijelovima Monarhije, gdje do 1848. nije bilo sustavne agrarne proizvodnje za tržište. Bečke vlasti bile su protiv decentralizacije kredita koncentriranog u Beču putem pokrajinskih hipotekarnih banaka koje bi oslabile državnu kontrolu nad tržištem kapitala, a time bi oslabila i moć vladara i njegove vlade. Industrijska proizvodnja se povećala samo u austrijsko-češkom dijelu Monarhije. Troškovi civilne uprave u Austriji porasli su dva puta u odnosu na razdoblje prije 1848., a u Ugarskoj, Hrvatskoj i Slavoniji i do 10 puta prema troškovima tradicionalne županijske samouprave. U nerazvijenim krajevima Monarhije znatan dio dohotka trošio se na skupljanje i utjerivanje poreza, a upravne jedinice nisu mogle pružiti poticaj modernizaciji.35

Nakon poraza kojeg je Habsburška Monarhija pretrpjela 1859. godine na talijanskom bojištu u sukobu s Francuskom i kraljevinom Pijemont, te zbog katastrofalnog stanja državnih financija koje su prijetile državnim bankrotom, Franjo Josip bio je prisiljen na provođenje određenih političkih promjena u državi. Najprije je Laksenburškim manifestom od 15. srpnja 1859. najavio promjene u upravi i zakonodavstvu, da bi 5. ožujka 1860. sazvao Pojačano Carevinsko vijeće u Beču. U to Vijeće pozvao je po jednog predstavnika iz svake zemlje Monarhije. Predstavnik kraljevine Hrvatske bio je poznati karlovački poduzetnik Ambroz Vraniczany, kraljevinu Slavoniju zastupao je đakovački biskup Josip Juraj Strossmayer a kraljevinu Dalmaciju grof Frano Borelli. Vijeće je zasjedalo od 31. svibnja do 28. rujna 1860. a zadaća mu je bila dati prijedloge o političkom uređenju države.36

U Pojačanom Carevinskom vijeću prevladala je većina koja se zauzimala za federativno uređenje države zasnovano na principu historijskih zemalja. Od 48 članova Vijeća 34 člana bila su za federativno preuređenje države, pa je Franjo Josip 20. listopada 1860. objavio Listopadsku diplomu. Tim dokumentom za cijelu državu uvodilo se zajedničko zakonodavno tijelo ( parlament, op. a.) pod nazivom Carevinsko vijeće ( po njemački Reichsrat), koje je u svom djelokrugu poslova trebalo imati vanjsku politiku i trgovinu, vojsku i zajedničke financije, dok su ostali državni poslovi trebali biti u nadležnosti zemaljskih sabora.37 Pod zemaljskim saborima mislilo se na sabore pojedinih zemalja Monarhije, poput sabora trojedne kraljevine u Zagrebu, te Ugarskog, Češkog i Erdeljskog sabora.

Listopadskom diplomom vladar je uveo ograničenu ustavnost. Carevinsko vijeće imalo bi 100 zastupnika koje bi poslali zemaljski sabori. Državna vlada trebala je biti odgovorna vladaru, koji je imao ovlasti u vanjskoj politici i vrhovno zapovjedništvo nad vojskom. Diploma spominje i uži sastav Vijeća s zastupnicima samo iz austrijskih zemalja ( krunovina), to jest bez zastupnika iz zemalja ugarske krune. Uže Vijeće trebalo je raspravljati samo o pitanjima koja su bila zajednička tim zemljama. Prema Listopadskoj diplomi Monarhija je ostala unitarna, iako snažno decentralizirana država.38

Diploma je dala ustavni temelj zemljama Habsburške Monarhije, ali su njezine odredbe naišle na brojna protivljenja. Predstavnici austrijsko-njemačkog građanstva smatrali su da Diploma tolikom decentralizacijom ugrožava njihovu prevlast u državi. Protiv Diplome bila je i mađarska politička elita, koja je branila koncepciju političkog jedinstva zemalja krune svetog Stjepana i stoga se protivila ideji o federativnom uređenju države. Zbog otpora austrijskih i mađarskih političkih krugova, vladar je odustao od načela Listopadske diplome i 26. veljače 1861. objavio Veljački patent. Njime je znatno sužen djelokrug poslova zemaljskih sabora, ukinuto je Pojačano Carevinsko vijeće, dok su u isto vrijeme proširene ovlasti vladara i novog Carevinskog vijeća, koje se sada sastojalo od Gornjeg i Donjeg doma.

Osnovano je i državno vijeće, koje je imalo ulogu vladareva savjetodavnog organa, dok je vlada bila odgovorna vladaru a ne parlamentu. Novi državni ministar postao je Anton Schmerling, predstavnik njemačkog centralizma i birokracije, koji se oslanjao na njemačko liberalno građanstvo.

Veljačkim patentom otvoren je put uvođenju novog bečkog apsolutizma, a smanjenjem ovlasti i prava zemaljskih sabora umanjena je i mogućnost hrvatsko-slavonskog i ugarskog plemstva i građanstva da odlučuju o političkoj sudbini svojih zemalja. Objava Patenta izazvala je veliko nezadovoljstvo u hrvatskim i ostalim zemljama Monarhije.39

5. Sabor trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije 1861.

Nakon obnove ustavnog stanja, novi ban Hrvatske i Slavonije postao je 19. lipnja 1860. general i barun Josip Šokčević. Vladar je također odobrio ponovno uvođenje hrvatskog jezika u javni život.40 Ban Šokčević svečano je otvorio rad Sabora 15. travnja 1861. godine. Na njemu nije bilo predstavnika Dalmacije, Vojne krajine i Rijeke, iako je to bila želja mnogih hrvatsko-slavonskih političara. Vladar nije udovoljio toj želji, pa je Sabor zasjedao prvenstveno kao hrvatsko-slavonski sabor. Tek je predstavnicima krajiških pukovnija i slobodnih općina vladar dopustio dolazak na Sabor 9. svibnja 1861. i 55 krajiških zastupnika sudjelovalo je samo u raspravama o državnopravnim pitanjima. Ukupno je bilo 229 zastupnika na Saboru, od toga 30 virilista, 46 zastupnika iz građanske Slavonije, 55 iz Vojne krajine i 98 iz građanske Hrvatske.41

Atmosfera na Saboru bila je prožeta emocijama, što se vidi iz govora brojnih zastupnika. Osjećala se odbojnost prema vladaru i bečkom dvoru, čiji su centralizam i apsolutizam okrivljavani za brojne nedaće koje su snašle trojednu kraljevinu i cijelu Monarhiju. Sličan je bio stav dijela zastupnika i prema mađarskoj političkoj eliti, koja je zagovarajući mađarski liberalni ustav i zakone iz 1848., kao i ideju o jedinstvu zemalja krune svetog Stjepana nastojala likvidirati tradicionalnu hrvatsku autonomiju. Namjera saborskih zastupnika bila je postići na temelju državnog prava trojedne kraljevine ujedinjenje svih hrvatskih zemalja pod vlašću bana i sabora i ujedinjenom hrvatskom kraljevstvu izboriti što širu političku autonomiju prema Austriji i kraljevini Ugarskoj.42

Hrvatska državnopravna ideologija bila je sustavno formulirana na Saboru 1861., a temeljila se na plemićkoj tradiciji i rezultatima istraživanja tadašnjih hrvatskih povjesničara. Tada su upravo izašla „Iura regni“ Ivana Kukuljevića. „Iura regni“ ili „Prava kraljevstva“ je bila zbirka povijesnih dokumenata za proučavanje hrvatske povijesti.

Brojni zastupnici pozivali su se na hrvatsko državno pravo na temelju državnopravnih dokumenata poput „Pacta Convente“ i hrvatske Pragmatičke sankcije iz 1712. godine. Plemićka tradicija čuvala je sjećanje na hrvatsko srednjovjekovno kraljevstvo, i to sjećanje bilo je očuvano u gornjem društvenom sloju građanske ( banske) Hrvatske i Slavonije, koje su činili „staleži i redovi“- plemstvo, svećenstvo, građanstvo slobodnih kraljevskih gradova s njihovom inteligencijom. Oni su bili „politički narod“ u prošlim stoljećima ili „natio croatica“ ( hrvatska nacija, op. a.).43

Svoju zajednicu nisu identificirali s hrvatskom etničkom zajednicom, jer je među njima bilo pripadnika njemačke, mađarske i ostalih narodnosti. Plemićka „nacija“ u svojoj ideologiji bila je određena teritorijalno. Ona se podudarala s područjem na kojem su plemstvo i njegove staleške političke ustanove ( ban i sabor) imale vlast, to jest s područjem na kojem su se nekada protezali posjedi i vlast staleža i njihovih institucija i na koje su oni polagali „povijesno pravo.“ Dotično područje obuhvaćalo je teritorij srednjovjekovnog hrvatskog kraljevstva prije turskih osvajanja, dakle teritorij Vojne krajine, Dalmacije, Istre do rijeke Raše i Turske Hrvatske ( područje zapadne Bosne i Hercegovine do rijeka Vrbasa i Neretve). Ova virtualna ( zamišljena) trojedna kraljevina nosila je tradiciju samostalne srednjovjekovne Hrvatske i u 19. stoljeću hrvatsko plemstvo i građanstvo pozivalo se na njeno povijesno državno pravo, a isto je učinilo i na Saboru 1861. godine. Staleži su bili kraljevstvo i „natio croatica“ odnosno „Hrvati“ ( Croatae). S obzirom da je u 19. stoljeću ta nacija stvarno bila ograničena na područje građanske ( banske) Hrvatske i Slavonije, gdje su ban i sabor imali vlast, ta se nacija još označavala i kao „Hrvati i Slavonci.“44

Saborski zastupnici navodili su povijesne dokaze o hrvatskoj državnosti tijekom proteklih stoljeća, ističući pritom značenje Sabora koji je donosio najvažnije odluke, poput izbora Arpadovića 1102. za hrvatsko-ugarske kraljeve, izbor Ferdinanda I. Habsburškog za hrvatskog vladara na cetinskom saboru 1527. te donošenje hrvatske Pragmatičke sankcije 1712. godine. Pritom su osuđivali bečki apsolutizam i centralizam, smatrajući ga najvećom preprekom za političko ujedinjenje i brži gospodarski razvoj hrvatskih zemalja.

U osudi Beča i njegove politike saborski zastupnici su bili gotovo jedinstveni, ali su se razilazili u mišljenju po pitanju uređenja odnosa između trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske, podijelivši se pritom u tri skupine, od kojih su nastale političke stranke.45

U nastavku ovog poglavlja predočit ću govore istaknutih predstavnika sve tri političke opcije na temelju kojih se može zaključiti zašto su se oni zauzimali za ta politička rješenja, koji su bili njihovi argumenti te u čemu su se te tri političke grupe međusobno razlikovale.

5.1. Govori vodećih unionista na Saboru 1861.

Poslije sloma neoapsolutizma i uspostave ustavnog života potkraj 1860., unionisti ( mađaroni) osnovali su Unionističku stranku, poznatu i kao Ustavno- liberalna stranka. Od 229 zastupnika na Saboru njih je bilo 40-ak. Svoje govore držali su tijekom lipnja i srpnja 1861., kada se vodila rasprava na Saboru o uređenju državnopravnih veza između trojedne kraljevine s Austrijom i Ugarskom.

Jedan od njih bio je i barun Lazar Hellenbach. Rođen u dvorcu Paczolay u Slovačkoj 1827., studirao je u Pragu 1842.-1846. pravo i kameralne discipline ( trgovina i ekonomija, op. a.), te klasične, filozofske, povijesne i prirodoslovne znanosti. Doselio se u Hrvatsku 1851. Barun Hellenbach sudjelovao je u radu Sabora tijekom 1860-ih i 1870-ih. Bio je član banskih konferencija i odbora za željeznice i štedionice 1862.-1863. Kao umjereni unionist liberalnih shvaćanja, Hellenbach je zagovarao ideju hrvatske gospodarske i financijske samostalnosti.46

Na Saboru 1861. barun Hellenbach iz mjesta Sveta Helena pokraj Zeline održao je govor 21. lipnja 1861. Bio je za nagodbu s Mađarima tvrdeći da oni „nisu još nijednu narodnost uništili, šta samo Niemci umiju.“ Dokaz tome je „da smo se faktično naučili jako dobro njemački i nikako magjarski.“ Hellenbach se požalio na ponašanje austrijske vlade zbog plaćanja nezakonitih, to jest silom nametnutih poreza, mnogobrojne policije i publiciranja brojnih „nezakonitih i protuustavnih“ patenata ( naredbi, op. a.). Što se tiče realna saveza s austrijskim zemljama i narodima, po Hellenbachu, „taj je čisto nemoguć.“47

Što nam onda preostaje nego „realni savez s Ugarskom“ i očuvanje starog ustava koji je proteklih stoljeća dokazao „da je najsigurniji bedem proti tudjoj samovolji.“ Govoreći o gospodarstvu, barun Hellenbach spomenuo je da mi nemamo dovoljno materijalnih sredstava, pa je stoga Jadransko more za nas samo „slana voda.“ U realnom savezu s Ugarskom mi bismo imali više sredstava ( novca) nego samostalni. Kritizirao je radikalni govor pravaša Eugena Kvaternika. Prema barunu Hellenbachu, radikalizam uvijek ima pravo u teoriji, ali ne i u praksi, što se vidjelo i na primjeru revolucije u Francuskoj.

Ukratko, on je bio za realni savez s Ugarskom „iz gledišta koristi i slobode.“ Govor je završio riječima „da bude jedna domovina od Karpatah do Jadranskoga mora u kojoj će svaka pojedina osoba i svaki pojedini narod zadovoljan biti.“48

Poslije baruna Hellenbacha isti dan ( 21. lipnja 1861.) govorila su i dvojica zastupnika iz osječkog kraja- Ljudevit Salopek i Hugo Marinović. Dva dana prije na dnevnom redu gradske skupštine Osijeka našlo se i pitanje uređenja državnopravnih odnosa između trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske, te kakve bi političke stavove po tom pitanju trebali braniti osječki zastupnici na Saboru. Većina vijećnika u skupštini zaključila je da bi se oni trebali zauzeti za udruživanje trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske radi očuvanja „zajedničke ustavne slobode protiv napada bečke vlade, uz osiguranje narodnosti i samouprave.“ Sabor je tada već zasjedao i osječki zastupnici sudjelovali su u njegovu radu. Gradska skupština Osijeka o svom zaključku brzojavom je obavijestila svoje zastupnike da se na Saboru zauzmu za što brže sjedinjenje trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske radi „osiguranja ustavne slobode i iz ekonomičkog obzira.“ U brzojavu je zastupnicima sugerirano da napuste Sabor i vrate se u Osijek ukoliko se na njemu bude odugovlačilo s raspravama po pitanju sjedinjenja dviju kraljevina.49

Iz ovakvog zaključka možemo zaključiti kako su unionisti imali većinu i u gradskoj skupštini Osijeka 1861. Oni su u suradnji s Ugarskom željeli obraniti „ustavnu slobodu,“ ali su očekivali da u savezu s Mađarima bude osigurana „narodnost i samouprava,“ to jest da Mađari priznaju narod trojedne kraljevine kao poseban politički narod, te trojednu kraljevinu kao posebnu kraljevinu u odnosu na Ugarsku. Osim ustavne slobode, osječkim vlastima bio je bitan i „ekonomički obzir.“ Grad na Dravi, u neposrednom susjedstvu s Ugarskom bio je u svakodnevnoj komunikaciji sa susjedima preko Drave, pa je i razumljiva želja osječkih vlasti da se sa susjedima postigne što prije dogovor radi obrane od mrske Austrije, koja je svojim centralizmom i apsolutizmom gazila slobode i prava obiju kraljevina- trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske.

Ljudevit plemeniti Salopek, vlastelin iz Sarvaša pokraj Osijeka bio je jedan od zastupnika- virilista a također je sudjelovao i u radu osječke gradske skupštine. Njemu je bilo važno da se na temelju neugodnih iskustava s bečkim apsolutizmom i centralizmom nađu „one garancije naše budućnosti“ koje su najbolje za osiguranje „naših ustavnih pravah, i razvitak narodnosti.“ Istaknuo je kako je austrijska vlada prethodnih 13 godina vršila različite eksperimente s cijelom državom radi osiguranja cjelokupnosti Monarhije. Pritom je mislio na različita vladareva rješenja ( Oktroirani ustav 1849., zatim neoapsolutizam, pa Listopadska diploma 1860. i Veljački patent 1861.). Optužio je bečku vladu za izazivanje razdora „izmedju nami i našimi susjedima preko Drave“ kako bi osigurala cjelokupnost Monarhije.50 Salopek u svom govoru nije spomenuo mađarski nacionalizam koji je bio glavni razlog sukoba između Hrvata i Mađara.

Kriza države ogleda se i u stanju njenih financija, tvrdio je Salopek, za što odgovornost također snose „muževi“ na čelu austrijske vlade, koji žele i dalje „sa našom krvlju i imanjem svojevoljno naredjivati.“ Salopek je time upozorio na opasnost od novog apsolutizma na temelju centralističkog Veljačkog patenta. Zato mi moramo osigurati ustav, njega treba opet oživotvoriti, rekao je on. Bečka vlada miješa se u unutarnji život trojedne kraljevine izdajući naredbe koje su u suprotnosti s „razumom naših ustavnih pravah.“

Vlada se i danas ponaša apsolutistički, ali sada pod „štitom ustavnosti,“ izjavio je Salopek. Dokaz tome su Listopadska diploma i Veljački patent. Mi se Patentu moramo pokoriti prije nego što smo odlučili o svom državnopravnom položaju, tvrdio je Lj. Salopek. Od takvog bečkog centralizma mi se možemo obraniti najuspješnije „ako sa Ugarskom u savez stupimo,“ s kojom smo bili združeni proteklih osam stoljeća.51

Zbog toga, istaknuo je dalje Salopek, takav savez potreban je i nama i Ugarskoj, jer u ovakvom nestalnom položaju naših državnopravnih odnosa mi „ni moralno ni materijalno napredovati nemožemo.“ Salopek je bio protiv Veljačkog patenta i odredbe o slanju zastupnika u Carevinsko vijeće kao središnji državni parlament. Na taj način, ne samo da bi se kršio ustav i državno pravo trojedne kraljevine, već bi se našom kraljevinom i dalje upravljalo iz Beča, mimo znanja bana i Sabora a u skladu s vladarevim zahtjevima, koji bi prema Patentu imao široke ovlasti u vođenju države. Takav razvoj događaja morao se izbjeći. Stoga je Salopek na kraju govora rekao da bi „polag osiguranja naših narodnih i autonomnih pravah“ glasovao za takav savez koji bi svoj izraz imao „u zajedničkom zakonarstvu i zajedničkoj vrhovnoj izvršujućoj vlasti,“ misleći pritom na zajedničko zakonodavstvo ( ili zakonarstvo) te na zajedničku vladu, to jest vrhovnu izvršujuću vlast.52

Dakle, Salopek je bio za tješnji savez s Ugarskom, ali uz osiguranje „naših narodnih i autonomnih prava.“ Bili su to uvjeti za Mađare, koji su trebali priznati posebnost trojedne kraljevine i njezina naroda u odnosu na kraljevinu Ugarsku i Mađare. To je pak značilo da su Mađari trebali promijeniti neke odredbe svojih zakona iz 1848. kojima se nije priznavala ta posebnost trojedne kraljevine i njezina naroda.

Ubrzo nakon Lj. Salopeka riječ je dobio Hugo Marinović, zastupnik grada Osijeka. On je požalio zbog sukoba s Mađarima 1848., jer smo se tada slijepo „u ruke austrijanske vlade bacili.“ Tako smo se „starog saveznika lišili“ i upali „u mrežu bečke birokracije.“ Marinović je osudio bečki apsolutizam, koji je „starodavni ustav“ i „narodnost našu“ posljednjih 12 godina gazio. To je bila nagrada našem narodu za vjernost i žrtve koje je podnio za vladara i Monarhiju.

On je pokazao ogorčenje i u pogledu porezne politike, jer su za neoapsolutizma različiti porezi „samovoljno i bezustavnim putem“ uvedeni, što nas je dovelo do krajnje propasti.53 Time je mislio na različite poreze koje je bečka vlada uvodila i određivala njihovu visinu bez pristanka bana i sabora trojedne kraljevine.

Što je bitno, Marinović je izrazio slikovitim riječima:“Napis zastave naše neka bude: narodnost, ustavnost, cjelokupnost domovine i autonomija njena.“ Narodni jezik trebao je biti službeni u trojednoj kraljevini, također da se „politična narodnost naša“ osigura „za sva buduća vremena,“ a sve to možemo postići u savezu s Ugarskom, tvrdio je Marinović.

On je priznao da su Mađari 1848. „u revnosti za narodnost svoju, narodnost našu vriedjali,“ ali tada smo i „blagodati ustavnog života uživali,“ napomenuo je Marinović. S druge strane, bečka vlada je najprije proglasila ravnopravnost naroda ( po Oktroiranom ustavu, op. a.) da bi zatim ukinula naš ustav i „faktično je sve germanizirala“ prognavši narodni jezik iz svih ureda i učionica. Treba li se bojati mađarizacije? Ne, mislio je Marinović, jer mađarski narod nije tako brojan „niti ima toliku snagu asimilacije.“ Nakon sedam stoljeća života u savezu i pod istim ustavom, koje je mjesto i koja obitelj pomađarena u našoj domovini, pitao je Marinović. S druge strane, nekada cijele slavenske pokrajine sada su ponjemčene, poput Češke, Kranjske, Koruške i Štajerske, a „njemština“ se uvukla i u život naše domovine.54

Marinović je Mađare nazvao našom „starom ustavnom braćom.“ Vjerovao je da se s njima može postići novi dogovor i savez, jer u savezu s Ugarskom „obranit će se ustavnost.“ Osudio je „carstveno vieće“ ( Carevinsko vijeće, op a.) kojemu je trebalo biti ustupljeno „pitanje poreza i regrutiranja vojnika po ustavu našem.“ Baš kao i Salopek prije njega, i Marinović je osudio politiku bečke vlade i njezinu želju da „sa krvju i imetkom našim u napredak takodjer, samovoljno razpolaže.“ Zbog toga, naša je dužnost vratiti „starodavni ustav naš.“ Mi to ne možemo učiniti sami, pa trebamo saveznika, rekao je Marinović. S obzirom da mi sami nismo uspjeli od bečke birokracije isposlovati sjedinjenje Dalmacije i Vojne krajine banskoj Hrvatskoj i Slavoniji, to će biti veće šanse za uspjeh tog pothvata u suradnji „sviuh narodah krune sv. Stjepana.“ Marinović je podsjetio kako je Ugarski sabor više puta, a naročito 1830. glede Dalmacije „kriepke representacije činio,“ to jest podupirao sjedinjenje Dalmacije s Hrvatskom i Slavonijom. Glede Vojne krajine, Ugarski sabor je 1848. donio zakon po kojem se „blagodati ustava na cielu takodjer granicu protegnuti imaju,“ što je značilo da je Ugarski sabor bio za pripajanje Vojne krajine Hrvatskoj i Slavoniji.55

Hvaleći Mađare, Marinović je spomenuo kako su oni poštivali autonomije drugih naroda u Ugarskoj, na primjer Jaziga, Kumana i Hajduka, te Saksonaca u Erdelju, dok je bečka vlada ukinula te autonomije. Rekao je i da autonomna prava naše domovine kao samostalne kraljevine „mnogobrojnima su zakonima ugarskima utvrdjena,“ baš kao i dostojanstvo bana kao kraljevskog namjesnika u trojednoj kraljevini, zatim organ domaće vlade i pravo posebnog domaćeg zakonodavstva prema članku 120. od 1715. godine. Marinović je spomenuo i činjenicu kako je naše pravo bilo plaćati samo polovicu poreza od onoga koje se plaćalo u Ugarskoj. To pravo „kroz tolika je stoljeća neoskvrnjeno ostalo.“56

Govoreći o mađarskim zakonima iz 1848., Marinović ih je hvalio kao napredne i liberalne, navodeći kao takve odgovornost ministarstva, zastupanje puka, jednaku raspodjelu poreza, ukinuće feudalizma, slobodu štampe i druge. Za njega jedini problem su zakonski članci 3. i 5. koji su na štetu „narodnosti i autonomiji našoj.“ Izjavio je i kako ugarski zakoni iz 1848. sadržavaju načela za koja se borimo i ovdje na Saboru.

Bez obzira na mađarski nacionalizam koji je i tih dana bio itekako prisutan u Mađara, Marinović je izrazio nadu da su „ustavna braća naša pripravna, one odredbe koje su narodnosti i autonomiji našoj protivne, u njima preinačiti.“57

Spominjući društveno-gospodarske veze Osijeka i Slavonije s Ugarskom, Marinović je rekao kako je Slavonija odijeljena od Ugarske samo Dravom i Dunavom. Iza leđa imamo „tužnu Bosnu,“ kod Save nam je takoreći „kraj svieta.“ Prema Marinoviću, mi nemamo puta u veliki svijet osim preko Ugarske. Osim toga, „grad Osiek napose i svakdašnji živež svoj na trgu, od ugarskih stanovnikah uzimlje, ima kod nas i mnogo obiteljih, koje u nježnoj svezi rodbine sa prekodravskim susjedima našima stoje.“ Svoj govor Marinović je završio riječima da je on za savez s Ugarskom „na temelju jednakosti, ravnopravnosti, cielokupnosti i autonomie trojedne kraljevine.“ U ugovoru između trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske svakako bi prva točka trebala biti „samostalnost i cjelokupnost naša.“58

Dakle, vidimo da je i Hugo Marinović postavljao uvjete za suradnju s Mađarima i sklapanje novog saveza (unije). Prema tome, nema ni govora o traženju nekakve bezuvjetne unije kako se to još i danas često interpretira u udžbenicima povijesti i drugoj stručnoj literaturi.

Dana 22. lipnja 1861. govorio je i grof Ivan Erdödy, veliki župan Varaždinske županije. On se također izjasnio za savez s Ugarskom, to jest za realnu uniju. Kada pogledam po Europi, govorio je grof Erdödy, ja vidim blizu 40 milijuna Slavena koji nisu slobodni, Čeha, Poljaka i drugih. Što nam je donijelo slobodu? „Ništa drugo nego savez s Madjari,“ stoga, da bismo se zaštitili od mogućeg novog apsolutizma, potrebno je „da mi savez s Magjari što brže učinimo.“ Erdödy se nije složio sa stavom Strossmayerove Narodne stranke, koja je smatrala da je savez Hrvata i Mađara pravno prestao 1848. Prema Erdödyu, ne samo da se narodi trebaju razdvojiti, već to treba prihvatiti i vladar, ali on to ne može dopustiti. U tom slučaju, raspala bi se država. Podsjetio je i na ugarsku Pragmatičku sankciju u kojoj je u 4-om članku pisalo „da one kraljevine koje skupa pod krunu ugarsku spadaju,“ skupa moraju i ostati.59

Grof Erdödy priznao je da je savez Hrvata i Mađara 1848. „faktično prestao,“ ali tomu povoda nisu dali ni Mađari ni Hrvati, nego su to „bile okolnosti.“ Zbog tih okolnosti „izgubili smo i mi i Magjari naša stara prava.“ Erdödy nije bio jedini unionist koji je prelazio preko velikomađarskog nacionalizma i krivio više Austriju nego Ugarsku i Mađare za nesretna zbivanja 1848./49. godine. Za unioniste je Austrija sa svojim centralizmom i apsolutizmom bila daleko veći neprijatelj trojednoj kraljevini nego velikomađarski nacionalizam.

Opravdavajući svoj stav, grof Erdödy spomenuo je kako mi nikada nismo bili mađarski podložnici. Imali smo istoga kralja i ustav, iste zakone i svoja „jura particularia“, to jest posebne zakone kao neovisna kraljevina. Imali smo i svetu krunu „koja je simbol naše slobode.“

Osim toga, na našu slobodu nisu napadali samo Mađari „nego bile su tu i druge vlasti, koje su sreću domovine podkapale,“ što je očita aluzija na hegemonizam Austrije. Na kraju govora, grof Ivan Erdödy još se jednom izjasnio za savez s Mađarima s tim „da se naš jezik i naša autonomija osigura, tražio bi toliko, koliko dostojanstvo naroda našega zahtieva.“60

Taj dan ( 22. lipnja 1861.) među ostalim govornicima za riječ se javio i Stjepan Kugler iz Našica. Rekao je da naš narod želi „sjedinjenje sa Ugarskom“ radi svoje vlastite koristi. To sjedinjenje je „domovini našoj od neobhodne potrebe“ jer je jedino sredstvo i jamstvo za „postignuće ustavnosti naše, za razvitak narodnosti i blagostanje domovine naše.“ Raskid s Ugarskom i za Kuglera je bilo „faktično“ odcjepljenje, što je oslabilo našu narodnost, uništilo naš ustav i naš narod stavilo „pod tudji jaram krutog absolutizma.“ Prema Kugleru, mi imamo dva moguća puta, od kojih „jedan vodi k centralizaciji u Beč, a drugi k ustavnoj slobodi u Peštu.“ Za njega prijedlog Eugena Kvaternika o potpunoj samostalnosti Hrvatske „ne samo praktično neizvršivo je, nego i obmano.“ Kugler je osudio bečku vladu jer djelokrug naših municipija „stegnjen je i podrezan, neustavne naredbe se razpošiljaju,“ što samo znači da bečkoj vladi nije stalo do našeg ustava, već samo do njezine koristi. Istaknuo je pomalo preuveličavajući da „narod naš sjedinjenje sa Ugarskom jednodušno želi; nu dakako uz osiguranje i narodnosti i authonomije domovine naše.“ Kugler je bio za „ponovljenje prekinutog saveza sa Ugarskom na temelju starodavnog ustava i sankcioniranih zakonah g. 1848.- priuzdržajem revisije i preinačenja onih točkah, koje upravo u narodnost i u autonomiju domovine naše diraju.“61

Iz ovih navoda vidimo da je i Stjepan Kugler smatrao da trojednoj kraljevini u obrani od austrijskog apsolutizma nema druge nego obnoviti stoljetni savez s Ugarskom uz uvjet za mađarsku stranu da revidiraju i preinače ( to jest promjene) one zakonske članke iz ugarskih zakona 1848. koji ne priznaju političku posebnost trojedne kraljevine i njezina naroda prema kraljevini Ugarskoj i Mađarima.

O čemu se tu zapravo radilo? Na Ugarskom saboru u Pešti 1847./48. prihvaćena je „Zakonska osnova o mađarskom jeziku i narodnosti.“ Po tom zakonu hrvatski uredi i sudovi u komunikaciji s mađarskim vlastima trebali su koristiti mađarski jezik kao službeni, dok su u Rijeci i njezinu kotaru ( takozvanom „Ugarskom primorju“) uredi i sudovi mogli u domaćim poslovima koristiti talijanski jezik. U Hrvatskoj se u unutarnjim poslovima mogao koristiti latinski jezik, dok je Slavonija dobila rok od 6 godina tijekom kojih su njezini žitelji, uredi i sudovi trebali naučiti mađarski jezik. U međuvremenu, tijekom tog prelaznog razdoblja od 6 godina u Slavoniji se također mogao koristiti latinski jezik kao službeni. U svim školama u Hrvatskoj i Slavoniji obavezno se trebao učiti mađarski jezik. Građanski, komorski i vojnički zavodi, te luke i brodovi bili su dužni po tom zakonu koristiti samo državni ugarski grb i zastavu, a ugarski grb i zastava trebali su biti i na novcu i službenim pečatima.

Za Mađare tada Hrvatska je bila samo područje Zagrebačke, Varaždinske i Križevačke županije, dok je Lajos Kossuth, jedan od vodećih tadašnjih mađarskih političara čak poricao hrvatsko ime i narodnost. Za velikomađarske nacionaliste Slavonija je bila dio Ugarske, a ne Hrvatske. Hrvatsko i slavonsko ime za njih su bila samo pokrajinska ( regionalna) imena, a nikako ne imena posebnih naroda i zemalja. Zbog takvog stava tadašnje službene mađarske politike, Hrvati su 1848. tražili federalističko preuređenje Monarhije i protivili se mađarizaciji, čime su zapravo poduprli Franju Josipa i bečku vladu.62

Odupirući se mađarskom nacionalizmu, Hrvati su ratovali pod vodstvom bana Jelačića za Austriju protiv Mađara 1848./49. Na žalost, želja hrvatskih političara za ujedinjenjem zemalja trojedne kraljevine pod upravom bana i sabora nije se ostvarila. Nakon završetka revolucije 1849. slijedilo je razdoblje ponovne dominacije Austrije nad svim ostalim zemljama i narodima Monarhije. Oktroirani centralistički ustav 1849., baš kao i otvoreni neoapsolutizam od kraja 1851. bili su, prema nekim suvremenicima kazna Mađarima i nagrada Hrvatima. Drugim riječima, jednako su trpjeli bečki apsolutizam i centralizam Hrvati koji su se borili za Austriju i Mađari koji su se borili protiv nje.

Miroslav Kraljević iz Požege održao je govor 25. lipnja 1861. u kojem je pokazao veliko razumijevanje za Mađare, hvaleći njihov preporodni pokret koji je počeo već 1824. godine. U to doba naš narod je bio u „predzornom snu,“ jer je „duh narodnosti kod nas oči svoje otvorio“ 1835. Tko je kriv što je došlo do sukoba između Hrvata i Mađara? Kraljević ga nije imenovao, ali ga je opisao kao neprijatelja „slobode i ustavnosti“ koji je radio spletke kako bi zavadio „ta dva bratska naroda.“

Taj neprijatelj je svakako bila Austrija, jer neprijatelj koji nas je zavadio po Kraljeviću, također je „vratom skrenuo“ ne samo našem i mađarskom narodu, već i „istom starodavnom ustavu.“ Kraljević je branio i mađarski nacionalizam tvrdeći da su Mađari mislili da ako „razvijanje njihove narodnosti“ njima godi, da to mora i nama goditi. Na saboru 1847./48. „braća naša Magjari dotjerali su do savršenosti u ustavnosti, i u narodnoj slobodi, i stvorili zakon takovi, koji je sok prave slobode, i kojim su se emancipirali od napadanja kroz tri vieka pretrpljena.“ Tim riječima Kraljević je branio kao napredne ugarske zakone iz 1848. Ipak, u tim zakonima, reče Kraljević, kraljevina Hrvatska se „samo mimogredce spominje,“ od kraljevine Slavonije „neima ni traga ni glasa,“ već su se njezine županije računale kao ugarske županije. O našoj narodnosti i narodnom jeziku „neima rječce ni za liek.“ Takvim postupanjem „pravično razjaren bijaše narod naš,“ zbog čega je i došlo do prekida veza s Mađarima.63

Po završetku revolucije, pričao je dalje Kraljević, austrijska vlada oduzela je „ustav i slobodu“ ne samo Ugarskoj, već i „vjernim Hrvatom i Slavoncem.“ Tako smo potpali pod apsolutizam zajedno s „braćom Ugrima.“ Spomenuo je i brojku od 50 000 naših hrabrih graničara ( krajišnika, op. a.) koji „ostaviše kosti svoje u tudjem vilajetu.“

Dakle, 50 000 hrvatskih krajišnika poginulo je u samo godinu dana borbe s Mađarima. Oni su dali život ne samo za opstanak voljene trojedne kraljevine, već i za spas hegemonističke Austrije.64

Kraljević je zamjerio austrijskim vlastima i što se 1848. Vojna krajina nije pripojila građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji, već je kasnije u Hrvatsku i Slavoniju došao njemački jezik i naredbe na njemačkom ( tijekom neoapsolutizma, op. a.). U nastavku govora, Kraljević je izrazio nadu da kad se smire strasti s obje strane mi ćemo se moći nagoditi s Mađarima. Vjerovao je kako će tijekom pregovora Mađari priznati našu neovisnost i naš teritorijalni posjed. Tada ćemo i mi moći prihvatiti njihove zakone iz 1848. jer će se iz tih zakona izbrisati sve ono „što je za nas ubitačno.“ Kraljević je predložio tekst kojim bi se išlo u pregovore s Mađarima. U tekstu je pisalo da narod trojedne kraljevine preko svog sabora u Zagrebu želi obnoviti savez s Ugarskom koji je prekinut 1848. Taj savez narod trojedne kraljevine, stajalo je dalje u Kraljevićevu tekstu, želi na „temelju narodne ravnopravnosti i neodvisnosti, uz podpuno osiguranje i ujamčenje svoje autonomije, svoga realnoga posjeda, i virtualnoga posjedovnoga prava.“ Izaslanici obiju strana ( hrvatske i mađarske) trebali bi stupiti u pregovore i utanačiti sporazum koji bi potvrdio i kralj ( to jest Franjo Josip).65 Kraljevićev prijedlog tada nije bio prihvaćen od većine zastupnika koji su bili pristaše Narodne stranke, ali su kasnije ( 1866.) upravo Strossmayerovi narodnjaci formirali izaslanstvo koje je otišlo na pregovore u Peštu, ali neuspješno. Mađarska strana tada još nije bila spremna popustiti i prihvatiti hrvatske uvjete za sklapanje novog saveza između trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske.

Grof Koloman Bedeković iz Jalžabeta pokraj Varaždina govorio je na Saboru 27. lipnja 1861. Govor je počeo osudom austrijske politike, jer smo se mi „za interese austrijske borili i krvi prolievali, dočim ove žrtve nikada priznate nisu bile.“ Štoviše, Austrija je stalno navaljivala na našu „ustavnu slobodu, osobito od vremena Marije Terezije.“

Ona je bila ta koja je mnogo puta porez „neustavno“ podignula, to jest po svojoj volji, bez pristanka bana i Sabora, a preinačila je i našu autonomiju po „neustavnih komisarih.“ To je značilo da je Marija Terezija 1779. ukinula Hrvatsko kraljevsko vijeće kao vladu za građansku Hrvatsku i Slavoniju i podvrgnula ih vlasti Ugarskog namjesničkog vijeća, to jest ugarske vlade u Pešti. Car Josip II. također je vladao samovoljno, zbog čega je naš narod 1790. „prigodom ponovljenog ustava sam svojevoljno jednu stranu svoje autonomije pod zaštitu zajedničkog sabora predao bio,“ o čemu svjedoče i zakonski članci 58. i 59. doneseni na ugarskom saboru iste ( 1790.) godine.66

Uzaludne su bile naše žrtve za Austriju tijekom 23 godine ratovanja protiv Napoleonove Francuske, kada je dio trojedne kraljevine ( Istra, Kvarner, Lika, Dalmacija) bio okupiran od Francuza, govorio je dalje grof Bedeković.

Godine 1848. naš se narod podigao „da prestolje od očite pogibelji spasi“ ( kad su Hrvati pod vodstvom bana Jelačića ratovali protiv Mađara, op. a.). Kako je naš narod nagrađen, pitao je Bedeković? Ministar policije Bach objasnio je u svojoj brošuri „Die brennende Frage Oesterreichs“da su „Ugri zato slobodu i prava izgubili, jer se podigoše proti prestolju, Hrvati i Slavonci pako, što su se od Ugarske odciepili.“67

Iako su naša prava priznata Listopadskom diplomom i „sankcijom pragmatičkom“, ta prava nam nisu vraćena, govorio je dalje grof Bedeković. On je pitao: čemu sabor ako se njegovi zahtjevi ne uvažavaju? Sudbenost provode carski sudovi, „kako se porezi utjeruju svi znamo,“ u svim strukama vladaju tuđi zakoni i propisi. Sve ovo bile su aluzije na bečki apsolutizam. To je politika „kojom vlada već 300 godina narušava naš ustav.“ Naši pradjedovi tome su se uspješno odupirali sve „dok vladi nije za rukom pošlo, brata s bratom zavaditi, te jednoga i drugoga podjarmiti,“ istaknuo je Bedeković, aludirajući kao i njegovi prethodnici da je Austrija kriva za sva zla koja su snašla trojednu kraljevinu i Ugarsku. Austrija je bila kriva i za razdor među njima i sukob 1848. prema mišljenju unionista, koji su svi prelazili preko mađarskog nacionalizma. U prošlosti, nastavio je govor grof Bedeković, vlada nije mogla činiti skupe eksperimente na račun blagostanja naroda-„državni troškovi svotu od 150 miliunah nisu prekoračili- državne dugove narodi krune ugarske ni poznali nisu, narodni imetak njihov ostao je netaknut.“68

Nakon što je došlo do razdora među narodima ugarske krune, došlo je do sukoba između interesa centralističke bečke vlade i naroda. Kako? Bedeković je spomenuo da je došlo do deficita, nestalo je srebrnih novaca, državne željeznice građene su novcem stranih društava ( kompanija), dakle putem zaduživanja, tako da „državni dugovi postigli su nečuvenu svotu od 3 miliarda, a narodi postali su plienom burzah i špekulantah čitavoga svieta.“

Sve se to događalo 1850-ih godina, kada je Franjo Josip imao neograničenu vlast i poticao razvoj gospodarstva na temelju zaduživanja u inozemstvu, zbog čega je Monarhija i dospjela u financijsku krizu. Zbog toga, grof Bedeković izjasnio se za savez s Ugarskom „na temelju podpune narodne i političke ravnopravnosti uz podpuno ujamčenje svoje autonomije obćim ustavom, zajedničkim zakonarstvom i vrhovnom ovomu zakonarstvu odgovarajućom upravom.“69 Zajedničko zakonarstvo značilo je zajedničko zakonodavstvo, koje bi bilo u zajedničkom Parlamentu, a vrhovna odgovarajuća uprava bila bi vlada. U zajedničkom parlamentu i vladi trebali su biti i predstavnici trojedne kraljevine.Bedeković je vjerovao u slogu Hrvata i Mađara, da će dogovoriti novi savez koji će biti najbolja zaštita od austrijskog apsolutizma i bečke vlade, koja je gospodarski iskorištavala trojednu kraljevinu i kraljevinu Ugarsku.

Grof Julije Janković iz Daruvara, u to vrijeme veliki župan Požeške županije, održao je govor 1. srpnja 1861. na 30-oj saborskoj sjednici. Za razliku od nekih prethodnika koji su prelazili preko velikomađarskog nacionalizma u 1840-im godinama, grof Janković je Mađarima zamjerio da su tada slabo marili za druge narode.

Svojim zakonima iz 1848. Mađari su „vriedjali i oskvrnjivali….slavonsku narodnost, i s njom duh slobode.“ Tadašnja mađarska vlada težila je centralizaciji „uz uvredu naših narodnih čuvstvah“, a što je kasnije oživotvorio „Bachov ubitačni birokratički sistem.“70

Alexander Bach bio je ministar policije tijekom 1850-ih godina, u vrijeme neoapsolutizma. Janković je smatrao opravdanim bunt Hrvata i Slavonaca protiv pokušaja stvaranja Velike Mađarske, ali je propašću tog projekta naš narod došao pod novi apsolutizam od strane bečke vlade. Ipak, grof Janković ocijenio je pozitivnim s mađarske strane što su zakonima iz 1848. proširili pojam slobode i uveli pojam ravnopravnosti među pučanstvo „što nitko nijekati nemože.“ S druge strane, Janković nije želio te zakone iz 1848. u cijelosti protegnuti na trojednu kraljevinu jer su „sramotni za nas i ubitačni za našu narodnu bitnost i samostalnost.“ Ipak, on nije tražio od Mađara kao neki zastupnici da se odreknu tih zakona, jer bismo na taj način „duhu slobode“ zadali smrtne udarce.71

Grof Janković spomenuo je da ugarski narodi nisu samo genetički, „već jedan politični narod jesmo.“ To je rekao jer su Hrvati, Mađari, Slovaci i Srbi u Vojvodini ( tada južnoj Ugarskoj) živjeli na teritoriju zemalja krune svetog Stjepana i bili su stoljećima povezani u jednu državnu zajednicu. Janković je predložio da se sklopi s Mađarima novi međunarodni ugovor kojim bismo osigurali „našu narodnost i naša narodna prava.“ Pitao je, da li uz „nemogućnosti posvemašne naše samostalnosti“ nije bolje i korisnije „sa njekom žrtvom naše podpune neodvisnosti sa Ugarskom novi savez sklopiti?“72

Grof Janković nije vjerovao da zemlje trojedne kraljevine mogu izboriti u tom trenutku potpunu nezavisnost od Austrije i Ugarske, što je predlagao pravaški političar Eugen Kvaternik. Stoga, prema Jankoviću, ako ne možemo biti potpuno nezavisni, bolje je sklopiti novi savez s Ugarskom, makar se i odrekli nekih svojih prava u tom savezu. I to bi bilo bolje rješenje u tadašnjem trenutku, nego li i dalje trpjeti apsolutizam bečke vlade.

Janković je podsjetio da smo s narodima Ugarske dijelili zajedničku prošlost kroz 700 godina, dijelili dobro zlo, zajedno branili našu slobodu. S Ugrima nas vežu „jednaki politički i materijalni interesi.“ Podsjetio je da nas vreba stari neprijatelj- bečka birokracija. Mi s Ugarskom „imamo jedno sveto zvanje za budućnost, naime načelo prave slobode razviti i sjajnu mu pobjedu osigurati,“ rekao je Janković na kraju svog izlaganja, zaključivši „da je unija potrebna sa Ugarskom.“73

Zastupnik grada Osijeka Franjo Pinterović govorio je 4. srpnja 1861. na 33-oj sjednici Sabora. Podsjetio je da smo mi ugarskom kralju Kolomanu 1102. predali svoju krunu i tako se združili s narodima krune svetog Stjepana. S tim narodima mi smo dijelili dobro i zlo kroz 700 godina. Godine 1848. dogodilo se „nesretno nesporazumljenje izmedju nas i narodah ugarskih.“ Tada nas je netko „treći“ ( Austrija, op. a.) razdvojio „te kako Magjare tako i nas pod absolutizam bečke vlade stavi.“ Pinterović nije priznavao prekid veza s Ugarskom. U tom slučaju, zar bi vladar ručnim svojim pismom od 26. veljače tekuće godine ( to jest Veljačkim patentom, op. a.) naredio saboru da ponajprije raspravi o „odnošenju kraljevinah ovih naprama kraljevini ugarskoj?“, pitao je Pinterović. Pod izrazom „kraljevinah ovih“ mislio je na Hrvatsku i Slavoniju. S obzirom da Njegovo Veličanstvo zna da je samo nesporazum između nas i naroda ugarskih „nesretni pokret godine 1848. prouzrokovalo, i naša ustavna administrativna odnošenja prama kraljevini ugarskoj narušilo,“ zato vladar traži pregovore našeg i ugarskog sabora.74

Pinterović je pozvao na pomirenje i da obnovimo ovaj „sveti savez,“ koji je postojao kroz toliko stoljeća i od kojega „kako njihovo tako i naše spasenje zavisi.“ Predložio je da se sklopi međunarodni ugovor kojim bi se tražilo da se „naša narodnost i naš jezik, zakonima god. 1847./48. na saboru ugarskomu donešenim narušena, nama u buduće nepovriedivima uzdrži.“75

Nastavljajući govor, F. Pinterović je podsjetio poput grofa I. Erdödyja da u Europi ima mnogo Slavena koji žive pod apsolutizmom, poput Čeha, Poljaka, Rusa, Bugara, Bošnjaka i drugih. Za razliku od njih, mi smo slobodni Slaveni, jer nas štiti „kruna sv. Stjepana.“ Pinterović se nije složio s mišljenjem nekih zastupnika, koji su predložili da čekamo razvoj događaja. To je po njemu „bolestna politika.“ Treba ići u dogovor s Mađarima „i tako trećeg pobijediti.“76

Taj treći je svakako Austrija. Dakle, trebalo je dogovoriti se s Mađarima prije nego oni sklope dogovor s Austrijom, jer bi to trojednu kraljevinu dovelo u nezavidan položaj, što se i dogodilo 1867., kada je sklopljena Austro-ugarska nagodba bez sudjelovanja Hrvata.

Pinterović je također spomenuo kako se vladar u Listopadskoj diplomi poziva na zakonske članke Ugarskog sabora iz 1847./48. To znači da je vladar priznao valjanost tih zakona. Zato, govorio je Pinterović, ako želimo ponoviti „ustavni savez s narodom Ugarskim,“ i mi moramo priznati valjanost tih zakona „ali gospodo ne bezuvjetno!“ Vladar također Veljačkim patentom traži da raspravimo odnose između trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske. To znači da mi trebamo ugarske zakone iz 1847./48. „uzeti u pretresanje i da ispravimo one točke koje su bile povod razdora, i da to učinimo u pregovorima s Ugarskim saborom.“ Prema Pinterovićevu mišljenju, ovo je put sjedinjenja i jedini put sporazuma s narodom ugarskim, to jest s Mađarima.77 Svoj govor F. Pinterović završio je tražeći da se izvrši revizija ugarskih zakona iz 1847./48. godine, te da se na temelju istih zakona „uz osiguranje naše autonomije, narodnosti i jezika, što skorije ugovorni uvjeti za savez trojedne kraljevine, s kraljevinom Ugarskom sastaviti učine.“78 Za F. Pinterovića bilo je važno sklopiti novi savez s Ugarskom protiv Austrije i njezinog apsolutizma, ali uz osiguranje autonomije trojedne kraljevine, kako se zemlje trojedne kraljevine ( u prvom redu građanska Hrvatska i Slavonija) ne bi opet našle na udaru mađarskog nacionalizma.

Jedan od najviše kritiziranih unionista u hrvatskoj historiografiji je barun Levin Rauch. On je bio među osnivačima Horvatsko-ugarske stranke 1841. koja se suprotstavljala djelovanju ilirskog pokreta Ljudevita Gaja. Rauch i njegovi pristaše ocrnjeni su od strane iliraca kao izdajnici domovine, koji žele uvesti mađarski jezik kao službeni u Hrvatsku i pomađariti svoj narod. Barun Rauch iz Lužnice pokraj Zaprešića održao je govor na Saboru 6. srpnja 1861. na 35-oj sjednici.

On je smatrao važnim da se savez s Ugarskom postigne, „samo da se u život stavi, a osiguranje časti i narodnih interesah ostavljeno i povjereno je poslanikom narodnim.“ Zatražio je da se odustane od napadanja ugarskih zakona iz 1848. i da se prihvate s naše strane, pod uvjetom „da se preinače oni članci, po kojih narod naš uvredjen se ćuti.“79 Dakle, ni sam Rauch nije tražio bezuvjetnu uniju s Ugarskom, već je postavio uvjet da se promijene oni zakonski članci u ugarskim zakonima iz 1848. koji su negirali državnost i političku posebnost trojedne kraljevine, a što je bilo uvredljivo za naš narod. On je tražio i osiguranje časti i interesa naroda prilikom sklapanja novog saveza s Ugarskom. Kako osigurati čast naroda? Tako da mu se prizna politička posebnost i njegov materinji jezik i sve ostalo što je potrebno za neometan društveno-gospodarski razvoj jednog naroda.

Savez s Ugarskom, prema Rauchu, bio je potreban da bi se zaštitili od premoći Austrije. Taj savez podupro bi „personalnu uniju državah naših naprama Austriji.“ On je pohvalio ugarske zakone iz 1848. jer se njima konačno rješavaju feudalni odnosi između feudalaca i seljaka- kmetova. Kako je rekao Rauch:“težnje seljakah težko ikada više tako pravedno riešile se budu, kako baš njegda u Buda-Pešti.“ On se zauzeo da se i kod nas kroz takozvane urbarijalne sudove čim prije riješi pitanje vlasništva nad zemljom i sve obveze seljaka prema feudalcima. Rauch je zatražio i da se ustav trojedne kraljevine protegne i na Vojnu krajinu, gdje je još bila austrijska vojnička uprava.80

Uvođenjem ustava u Vojnu krajinu na tom području konačno bi se uvela civilna uprava, što bi značilo sjedinjenje Vojne krajine s građanskom Hrvatskom i Slavonijom. Drugim riječima, uvođenjem ustava na područje Vojne krajine tamo bi vlast dobili ban i sabor trojedne kraljevine, što je bila velika želja tadašnjih hrvatsko-slavonskih političara. Zar su to riječi čovjeka koji želi zlo svom narodu i radi protiv njegovih nacionalnih interesa? Jednom ocrnjen kao neprijatelj domovine i naroda od svojih suvremenika i političkih protivnika iliraca, barun Levin Rauch zadržao je taj negativan status u hrvatskoj historiografiji do danas.

Iz govora unionističkih zastupnika koje sam odabrao u ovoj knjizi prikazati ( tih govora ima jako mnogo i ne bi svi stali ovdje) jasno je kako oni nisu bili izdajnici interesa trojedne kraljevine i njenoga naroda, za što su ih optuživali njihovi politički protivnici iz redova Narodne stranke i Stranke prava. Prema mišljenju unionista, trojedna kraljevina trebala je stupiti u realnu uniju s kraljevinom Ugarskom kako bi se lakše ostvarili političko ujedinjenje zemalja trojedne kraljevine ( to jest pripajanje Vojne krajine, Dalmacije, kotara Rijeke i kvarnerskih otoka građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji) i kako bi se postigao brži gospodarski razvoj tih zemalja. Oni su se pozivali na višestoljetne povijesne veze s Ugarskom i kao pristaše legitimiteta smatrali su da se te veze ne smiju prekidati ne samo zbog očuvanja tradicije već i zbog konkretnih političkih i gospodarskih razloga. Unionisti su bili svjesni velikomađarskog nacionalizma i pokušaja Ugarskog sabora da politički pokori trojednu kraljevinu tijekom 18. i prve polovice 19. stoljeća, kao i teških posljedica rata između Hrvata i Mađara 1848./49., ali su isto tako vjerovali da će na kraju prevladati sloga i dogovor dvaju naroda koji su zajedno živjeli u jednom kraljevstvu ( hrvatsko-ugarskom) od početka 12. stoljeća.

Trojednu kraljevinu trebalo je obraniti od nasrtaja bečkog apsolutizma i centralizma, a kako je ona bila politički i gospodarski slaba, unionisti su tražili saveznika u kraljevini Ugarskoj i u Mađarima. U takvom savezu, trojedna kraljevina bila bi ovisna o Ugarskoj, koja je teritorijem, brojem stanovnika i po gospodarskoj snazi bila znatno jača, ali su unionisti vjerovali da bi nagodbom s Mađarima bila zajamčena određena autonomija i prava trojedne kraljevine u sklopu kraljevine Ugarske, baš kao što je bilo i u prethodnim stoljećima. Ovo bi bio najveći uspjeh čemu se mogao nadati narod trojedne kraljevine u tom trenutku, barem prema mišljenju hrvatsko-slavonskih unionista.

Za unioniste je bilo nerealno govoriti o hrvatskoj nezavisnosti što su tražili pravaši, budući je trojedna kraljevina politički i gospodarski bila preslaba za tako nešto. Unioniste nije zanimala ni zamisao o mogućoj preobrazbi Habsburške Monarhije u federaciju ravnopravnih naroda, gdje bi svaki narod imao svoju državu, a sve države bi bile prema svijetu jedna politička cjelina sa zajedničkim vladarom. Bio je to projekt za budućnost, koji se ostvario tek početkom 21. stoljeća. Danas su sve bivše države Monarhije nezavisne, svaka sa svojom vladom, parlamentom, zakonima i vojskom, ali su sve te države ujedno članice i Europske unije koja ima svoje organe vlasti ( na primjer Europski parlament i Europska komisija u Bruxellesu). Takvom prijedlogu u 1860-ima opirali su se i austrijski i mađarski politički krugovi, jer bi preobrazba Monarhije u podunavsku federaciju ravnopravnih naroda značio kraj prevlasti Austrije i Mađara nad drugim, pretežno slavenskim narodima u Monarhiji ( Hrvatima, Slovencima, Srbima, Česima, Slovacima, Rusinima, Ukrajincima, Poljacima, te neslavenskim Rumunjima).

Unionisti nisu vjerovali mnogo ni u jugoslavensku ideju koju je propagirala Narodna stranka đakovačkog biskupa Josipa Jurja Strossmayera. Za unioniste bilo je bitno ponajprije sklopiti novi politički savez s kraljevinom Ugarskom, to jest s Mađarima kao najjačim narodom u Ugarskoj. Dakle, unionisti su bili tradicionalisti i legalisti i politički pragmatičari koji su nastojali u praksi postići ono što se moglo tada postići. Neke nove ideje poput nezavisnosti trojedne kraljevine, jugoslavenske ideje i preobrazbe Monarhije u podunavsku federaciju njima nisu bile toliko važne.

Zbog takvog konzervativnog stava, unionisti su bili grubo verbalno napadani i vrijeđani od strane zastupnika Narodne stranke i Stranke prava zbog tobožnje izdaje domovine. Stoga su unionistički zastupnici sastavili proglas 13. srpnja 1861. godine. Taj proglas je pročitan u Saboru idući dan na 42-oj sjednici, a pročitao ga je Antun Stojanović, zastupnik trgovišta Virovitica koji je na Saboru obnašao i dužnost bilježnika.

U proglasu je stajalo da zbog „nasrtanja i potvaranja“ ( podmetanja, op. a.) od strane pojedinih zastupnika te radi „nesnosnog napadanja“ unionisti su napustili sabor. Bio je to čin „žalostne nužde“ jer se ne poštiva nepovredivost članova sabora „koji sliepo nesliede jedno te isto političko mnienje.“ Za takve zastupnike koji se ne slažu s mišljenjem većine „nikakove zaštite ni obrane neima.“81 Unionisti su došli na sabor da bi se zauzeli za „ojamčenje ustavne slobode, državne samostalnosti i mile nam narodnosti.“ Što iz vlastitih uvjerenja a što zbog volje naroda koji su predstavljali, ti zastupnici nastojali su postići „garanciju ovih narodnih dragocjenostih ograničenim i uvjetnim realnim sdruženjem sa kraljevinom Ugarskom.“ Nitko nije imao pravo da ih zbog toga naziva „sliepim orudjem tudjinstva“ i izdajicama domovine. Sam proglas je datiran s danom 13. srpnja 1861. Na kraju proglasa nalazi se popis 42-oje plemića- virilista i biranih saborskih zastupnika koji su napustili sabor.82

Zatim je pročitano i pismo grofa Julija Jankovića, kojim je položio saborski mandat i zahvalio i na časti podpredsjednika Sabora. Pismo je datirano 14. srpnja 1861.83

Istražujući povijest Osijeka u 1860-ima, naišao sam i na podatak da su među unionistima koji su tada napustili sabor bili i osječki zastupnici. O njihovu djelovanju na Saboru zastupnik Hugo Marinović obavijestio je Gradsku skupštinu Osijeka. Marinović je rekao da su se on i njegovi kolege zalagali za stvaranje realne unije između trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske. Zbog toga su bili vrijeđani od strane pojedinih saborskih zastupnika, a naročito na sjednici održanoj 13. srpnja 1861., poslije čega su napustili sabor i položili svoje mandate. Gradska skupština većinom glasova pohvalila je njihovo držanje.84

Nakon odlaska unionista sa sabora, čini se da ni svi zastupnici većinske Narodne stranke nisu dolazili na sjednice, o čemu je izvijestio Antun Stojanović 27. srpnja 1861. godine. On je tada rekao da uskoro na saboru neće biti apsolutne većine za vijećanje, ali je uvjeren da će sva ta gospoda tražiti svoje „diurne“ ( dnevnice, op. a.).

Stojanović je istaknuo da vidi da se „mnoga gospoda po Zagrebu šeću, a u sabor nedolaze, te je takov nered nastao, kakovi neobstoji na cielom svietu.“85 Isti dan na Saboru je objavljeno kako su iz Carevinskog vijeća u Beču jučer istupili Česi i Poljaci,“ to jest njihovi zastupnici.86

Franjo Josip ustrojio je Carevinsko vijeće ( Reichsrat) kao središnji državni parlament. Dana 12. ožujka 1861. on je pozvao zemaljske sabore da pošalju svoje predstavnike u to Vijeće. Građanska Hrvatska i Slavonija trebale su poslati 9 zastupnika, ali većinska Narodna stranka bila je protiv toga, jer je ustroj Carevinskog vijeća bio samovoljan vladarev čin i još jedan dokaz njegova apsolutizma. Zbog toga je s oduševljenjem dočekana vijest da su češki i poljski zastupnici istupili iz tog Vijeća, iako su se u početku odazvali vladarevu pozivu i došli sudjelovati u radu Vijeća. Rad Carevinskog vijeća bio je tako ustrojen da je austrijsko-njemačka strana imala odlučujuću ulogu u radu Vijeća, baš kao što su Mađari na Ugarskom saboru imali većinu.

Osim toga, vrijedno je spomena i da neki velikaši nisu uopće došli na sabor, iako su bili pozvani. Jedan od njih bio je i grof Petar Pejačević, veliki župan Srijemske županije. On je nekoliko puta bio pozvan da kao veliki župan, dakle saborski zastupnik-virilist bude nazočan na Saboru. Ipak, grof Pejačević se nije pojavio navodeći razne razloge- bio je bolestan, imao je veliku županijsku skupštinu, bio je na putu…. Takvo njegovo ponašanje izazvalo je ogorčenje zastupnika Narodne stranke, koji su smatrali da nije dostojan obnašati dužnost velikog župana, pa bi ga čak trebalo i smijeniti „jer prezire volju naroda i ne zaslužuje da bude na čelu županije, te da ga se ukloni s te časti.“87

Na kraju ovog dijela knjige koja govori o djelovanju unionista na Saboru 1861., još samo jedna bilješka. Nakon što su unionisti napustili Sabor 13. srpnja 1861., dvojica uglednika među njima, grof Ivan Erdödy i grof Julije Janković poslali su pismo Franji Josipu u Beč, kritizirajući svoje protivnike iz Narodne stranke za prevratne jugoslavenske težnje, kao da oni žele podići revoluciju i djeluju protiv Monarhije. O tome je bilo govora na 80-oj sjednici Sabora od 10. rujna 1861. U Dnevniku Sabora nije objavljeno njihovo pismo, već se iz govora zastupnika dalo naslutiti o čemu se radilo u pismu. Zastupnici su bili zgroženi time što su ta dva grofa oklevetali rad Sabora kod vladara Franje Josipa. Na sjednici od 10. rujna 1861. grof Janković nije se pojavio, ali je zato na sabor došao grof Erdödy i opravdao svoj stav. Erdödy je rekao da su on i njegovi drugovi bili označeni kao izdajice, iako on osobno ništa drugo nije želio nego „diku i sreću domovine moje kod svake prilike poduprieti.“ Pismo je napisano kako bi se vladara obavijestilo što se doista događalo na saboru u srpnju 1861, a ne da vladar dobije krive informacije od nekoga drugoga. Grof Erdödy rekao je između ostaloga:“Zato sem bil dužen od moje strane kazati, što ja mislim, i to je što se u ovom pismu sadržava. Drugač pako u ovom pismu nespominjem ništa takvoga, što bi ovu visoku kuću ( Sabor, op. a.) moglo raniti.“ Grofa Jankovića kao suautora pisma nije ni spomenuo, a prisutni zastupnici njegove su riječi dočekali s nevjericom. Njihov komentar bio je „oh.“88

Unionistička politika u 1860-ima bila je određena odbojnošću prema austrijskom apsolutizmu i centralizmu, koji su bili predstavljeni u liku cara i kralja Franje Josipa. Neugodna iskustva iz razdoblja 1849.-1861., kada sabor trojedne kraljevine nije zasjedao, kada je funkcija bana bila samo formalnost, a vlast imalo kraljevsko Namjesništvo u Zagrebu koje je samo provodilo naredbe vladara i bečke vlade na području građanske Hrvatske i Slavonije ostavile su vrlo dubok i neugodan utisak među unionistima. Ta netrpeljivost bila je toliko velika da su unionisti zaboravili sve neugodnosti i opasnosti od strane velikomađarskog nacionalizma, koji je težio da proguta zemlje trojedne kraljevine i pretvori ih u dio Velike Mađarske. Nalazeći se između austrijskog apsolutizma i velikomađarskog nacionalizma, a nakon proživljenih 12 godina pod bečkom carskom upravom, koja je zemlju dovela gotovo do financijskog bankrota, unionisti su osjećali žaljenje za onim „dobrim starim vremenima“ kada su živjeli u kakvoj-takvoj slozi s Mađarima, kada su građanska Hrvatska i Slavonija imale svoga bana i sabor koji je zasjedao i donosio važne odluke.

Takvu tolerantnost prema Mađarima unionistima su zamjerili pripadnici Narodne stranke i Stranke prava, smatrajući da se oni zalažu za priznavanje ugarskih zakona iz 1848. i na taj način svjesno ili nesvjesno podupiru velikomađarski nacionalizam. Naime, i tijekom 1860-ih godina mađarski političari nisu odustajali od svojih zakona iz 1848. i od planova o stvaranju Velike Mađarske. Stav unionista kako bi se mogao sklopiti novi savez s Mađarima pod uvjetom da oni priznaju trojednu kraljevinu kao posebnu političku tvorevinu, to jest da preinače neke članke iz svojih zakona od godine 1848. činio se nemogućim članovima Narodne stranke i Stranke prava u ljeto 1861. godine.

5.2. Govori prvaka Narodne stranke na Saboru 1861.

Ivan Kukuljević bio je među osnivačima Narodne stranke 1841. i jedan od najbližih suradnika Ljudevita Gaja u ilirskom pokretu. Uvođenjem ustavnog stanja 1860. Kukuljević je bio među najznačajnijim političarima obnovljene Narodne stranke zajedno s biskupom Josipom Jurjem Strossmayerom. Ivan Kukuljević bio je veliki župan Zagrebačke županije 1861.-1867., te banski namjesnik ( to jest vršitelj dužnosti bana) 1865.-1867. godine. Osim toga, bio je poznat i kao povjesničar i književnik.

U govoru održanom na Saboru 20. lipnja 1861. na 23-oj sjednici Kukuljević je rekao da nam tuđe gospodstvo prijeti „ne samo iz Beča, već i iz Pešte.“ Nijemci i Mađari su „dva silovita naroda“ koji su uvijek Slavene nastojali ne samo pokoriti već i raskomadati i uništiti. Ja kao „slavjanski Hrvat“ ne mogu podupirati njihove „protunarodne težnje.“ U austrijskom dijelu Monarhije Slavenstvo je „svuda pogaženo.“89 U Ugarskoj slavenski narodi nemaju politička prava, jer „zakonom 1848. pridrža tako zvani suvereni magjarski narod sva prava samo za sebe.“ Jedino Hrvatska i Slavonija stoji slobodna i čista, a najtvrđa nam je obrana „sveto naše historičko pravo.“90

Govoreći dalje o povijesti, Kukuljević je spomenuo kako smo mi ( Hrvati, op. a.) izabrali mađarske Arpadoviće za svoje vladare i tada smo bili u „slobodnom gradjanskom i državnom savezu ili federaciji.“ Tada smo imali domaću vladu, svog bana i suce nezavisne od Ugarske, te vlastitu vojsku. Narod naš smio je kovati i vlastiti novac. S krunom ugarskom naš narod je vezala „jedino slobodna federacija i jedan ustav, na koje se uprav osniva historično pravo naše.“91

Kasnije, vladari iz Napulja zvani Anžuvinci ( 14. stoljeće, op. a.) htjeli su nas pomađariti i centralizirati s Ugarskom. Zato su mijenjali naša prezimena, te imena gradova i utvrda u mađarske, zbog čega su se Hrvati dizali na bunu ( ban Stjepan Lacković i Ivan od Paližne). Kralj Matija Korvin isto nas je htio pomađariti, pozivajući naš narod i županije na ugarski sabor, zbog čega su se bunili hrvatski velikaši ( Frankopani, vojvode iločki). S Ugrima smo se zajedno borili protiv Turaka. Kad je prošla pogibelj od Turaka, od 1715. na ugarskom saboru počelo je nasrtanje protiv načela slobodnog saveza i „proti temeljnim i historičkim pravam našim.“ Tada se naš narod morao ograditi zakonskim člankom 120. iz 1715. da ova naša prava na ugarskom saboru nikad više ne smiju doći u pitanje, rekao je Kukuljević.92

Zbog pokušaja centralizacije i germanizacije od strane austrijskog cara Josipa II. koji „htjede nam zajedno vrat slomiti, te ustav i narodnost uništiti,“ naš narod 1790. na ugarskom saboru centralizirao je svoju upravu „na vrat na nos“ s upravom ugarskom po zakonskim člancima 58. i 59. od iste godine. Zbog toga smo se u razdoblju 1790.-1848. morali boriti za naša narodna i historijska prava protiv ugarske centralizacije i mađarizacije.

Na temelju historijskog prava, naša se kraljevina pravno odcijepila od Ugarske 1848., što je za posljedicu imalo „strašno krvoproliće godine 1848. i 1849.“, spomenuo je Kukuljević. Nakon toga, imali smo „kleto gospodstvo birokracije njemačke i obćenito zavladanje omražene centralizacije austrijanske.“ Zato, govorio je dalje Kukuljević, mi trebamo dići barjak ( zastavu, op. a.) na kojem piše „Ustavna i slobodna federacija ili smrt.“ Taj barjak moraju poprimiti svi slavenski i neslavenski narodi Austrije, jer sreća naroda i opstanak carstva leži u „načelu slobodnoga i jednopravnoga saveza.“93 Mi s Mađarima ne možemo imati jednu narodnu politiku, istaknuo je Kukuljević, „jer smo mi Slavjani, a oni su Magjari.“ Protiv germanizacije i mađarizacije jedini naš saveznik je „idea narodnostih, idea samostalnosti i slobodnoga razvijanja svih narodah.“ Zbog toga takozvani Osrednji odbor s pravom zahtjeva da Mađari prije svakog saveza priznaju „pravno i zakonom samostalnost i neodvisnost, te cjelokupnost našu, koju priznati nikad nehtjedoše, što ju dapače svakom prilikom vriedjaše. I to bijaše jedini uzrok naše razpre, našega rata, našega odcjepljenja“, rekao je Kukuljević.94

Kada se ukloni taj uzrok svađe, neće biti zapreka „za užji savez naš.“ Neće biti slobodnog i ravnopravnog saveza između nas i Mađara dok nas oni ne priznaju za samostalne kao i naše zemlje za cjelokupni dio naše kraljevine, završio je svoj govor Ivan Kukuljević.95 Problem s Mađarima bio je i taj što su oni grad Rijeku i njezin kotar smatrali „Ugarskim primorjem,“ dakle ne dijelom hrvatskih zemalja, te što su 1861. godine dobili Međimurje od bečkog dvora. Međimurje je tada ušlo u sastav Zaladske županije ( Zala) u Ugarskoj.96

Bez obzira na sve nedaće i sukobe koje su Hrvati imali s Mađarima tijekom proteklih desetljeća, Kukuljević je bio spreman, baš kao i ostali zastupnici iz Narodne stranke, sklopiti novi savez s Mađarima čim oni priznaju samostalnost trojedne kraljevine prema kraljevini Ugarskoj i priznaju teritorijalnu cjelovitost zemalja trojedne kraljevine. To je značilo da su Mađari trebali priznati kako su Rijeka i njezin kotar te Međimurje hrvatske zemlje. Mađarska strana na to nije pristala sve do raspada Austro-Ugarske 1918. Sve do te godine Rijeka i njezin kotar i Međimurje bili su pod upravom ugarske ( mađarske) vlade, što je bio razlog više da se hrvatska strana osjeća povrijeđenom. U Rijeci i njezinoj okolici te u Međimurju živio je malen broj Mađara. Ti krajevi bili su naseljeni većinskim hrvatskim stanovništvom, baš kao i danas.

Franjo Rački na Saboru je bio predstavnik senjskog kaptola. On je bio jedan od utemeljitelja Narodne stranke i dugogodišnji prijatelj i suradnik biskupa Strossmayera. Rački je govorio na 25-oj saborskoj sjednici od 22. lipnja 1861. Istaknuo je da su suprotni interesi Mađara prema „Slovjenstvu,“ to jest prema Slavenima. Naš ugovor s njima mora uzeti u obzir da smo mi „Jugoslovjeni“ i da nam je bolja budućnost u „Jugoslovjenstvu.“ Rački je bio protiv ugarske politike koju su zagovarali unionisti, jer to je bila politika u srednjem vijeku.

Od 1790. ugarska politika postala je mađarskom i nema prijateljstva između te politike s „našom jugoslovjenskom.“ Narodi Ugarske ( Slovaci, Srbi, Rusini, Rumunji) s pravom zahtijevaju „ne samo političnu nego i narodnu ravnopravnost u Ugarskoj.“ Rački je dalje spomenuo da „mi dakle Jugoslovjeni u trojednoj kraljevini nismo protivni ugarskoj, ali smo zakleti neprijatelji magjarskoj politici u Ugarskoj.“97 To je značilo otpor prema velikođamarskoj politici koja je htjela mađarizirati sve narode Ugarske i pretvoriti Ugarsku u Veliku Mađarsku, što je bio propali pokušaj, jer se nemađarski narodi Ugarske, među njima i Hrvati nisu dali pomađariti. Usput rečeno, Mađara je u Ugarskoj bilo tek oko 40%, dok su ostali narodi, većinom slavenski činili oko 60% stanovništva Ugarske.

Rački se nije složio s mišljenjem unionista kako je 1848. veza između nas i Mađara prekinuta „samo faktično.“ U tom slučaju, ne bismo sada vijećali o novom savezu pošto stari ne bi pravno prestao. Hrvatska kruna je pravno, ako ne i simbolički različita od krune svetog Stjepana. Rački je spomenuo kako je austrijski car Karlo III. 1712. godine obećao da će „vjerno čuvati i braniti sva prava naroda našega.“ Pragmatička sankcija jest „dvostrani ugovor med našim narodom i našom vladajućom kućom.“ Prava trojedne kraljevine potvrdili su i „stališi i redovi kraljevine Ugarske, ko što se može svaki osvjedočiti iz ugarskoga zakonika.“ Državno-pravni savez između trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske prekinut je 1848. zbog ugarskih zakona, jer ti zakoni nisu priznavali cjelovitost trojedne kraljevine, kraljevina Slavonija postala je tri ugarske županije, Rijeka s kotarom je postala Ugarsko primorje, dok je Hrvatska izgubila sva prava neovisne kraljevine. Hrvatska i Slavonija su tim zakonima prestale biti kraljevine, istaknuo je F. Rački.98

Duh ugarskih zakona iz 1848. teži da „uništi državnu samostalnost i neodvisnost trojedne kraljevine. U smislu ovih zakonah trojedna kraljevina je samo teritorialni i politični dio cjelovitosti kraljevine Ugarske,a ne samostalna i neodvisna država“. Zbog toga, po mišljenju Račkog, treba tražiti od Ugarskog sabora da „bezuvjetno i u svoj pravovaljaloj formi“ prizna neovisnost i samostalnost trojedne kraljevine, koja može samo na takvom temelju pregovarati s kraljevinom Ugarskom.99 Franjo Rački isticao je jugoslavenstvo kao političku ideju, baš kao i drugi članovi Narodne stranke. Njima je jugoslavenstvo bila jedna važna ideja. Kroz jugoslavenstvo članovi Narodne stranke isticali su posebnost Hrvata i nekih drugih slavenskih naroda prema Austrijancima i Mađarima u tadašnjoj Habsburškoj Monarhiji.

S obzirom da su mađarski političari tih dana ( 1861.) i dalje tražili od bečke vlade i Franje Josipa priznavanje svojih zakona iz 1848., Rački je tražio, baš kao i Ivan Kukuljević, da Mađari priznaju posebnost i nezavisnost trojedne kraljevine prema kraljevini Ugarskoj. To je bio uvjet za sklapanje mogućeg novog saveza. U biti, članovi Narodne stranke tražili su isto od Mađara što i unionisti.

Unionisti su tražili da Mađari iz svojih zakona iz 1848. izbace ili promijene one zakonske članke koji negiraju političku posebnost zemalja trojedne kraljevine, dok su narodnjaci ( kako su popularno bili nazivani članovi Narodne stranke) tražili od mađarske strane da priznaju političku posebnost trojedne kraljevine, što je bila zapravo ista stvar, samo rečeno na drugi način. Što se tiče jedinstva zemalja trojedne kraljevine, narodnjaci su tražili unaprijed da Mađari priznaju teritorijalnu cjelovitost svih zemalja trojedne kraljevine ( to jest Rijeke i njezina kotara, kvarnerskih otoka, Istre do rijeke Raše, Međimurja, Dalmacije i Vojne krajine s građanskom Hrvatskom i Slavonijom), dok unionisti to nisu tražili. Oni su vjerovali da će do ujedinjenja svih tih krajeva, ponajprije Dalmacije i Vojne krajine s građanskom Hrvatskom i Slavonijom doći kasnije, uz mađarsku pomoć, nakon što se s Mađarima sklopi novi savez. Obje stranke ( Unionistička i Narodna) vjerovale su i da će se postići dogovor oko Rijeke i njezina kotara te da će Međimurje biti vraćeno u sastav trojedne kraljevine, baš kao i kvarnerski otoci te Istra do Raše. Nažalost, ni jedni ni drugi nisu uspjeli, jer su Austrija i Mađari vodili svoje političke igre i borili se za svoje interese, koji su bili u suprotnosti s hrvatskim interesima.

Zagrebački nadbiskup i kardinal Juraj Haulik govorio je na 26-oj sjednici Sabora održanoj 25. lipnja 1861. On se izjasnio za novo združenje s Ugarskom, za mir i pravu slogu. Da bi se to dogodilo, Ugarsku treba staviti u „zakonito stanje“ koje se ne protivi vlasti vladara ni jedinstvu carstva niti samostalnosti trojedne kraljevine. Stoga, prema Hauliku, bitni uvjet združenja s Ugarskom je da ona prizna nezakonitost svojih djela od 1848., da Ugarska prihvati duh pravoga svog ustava, da se pomiri s vladarom i vrati na put pravednosti.100 Haulik je zapravo tražio da Ugarska odustane od svojih zakona iz 1848. koji su tražili njezino odcjepljenje od Austrije, nepriznavanje vlasti Habsburgovaca i nepriznavanje političke posebnosti trojedne kraljevine, te kršenje nacionalnih prava Hrvata i ostalih nemađarskih naroda Ugarske. To znači da se Ugarska trebala vratiti na stanje prije revolucije, na što Mađari nikako nisu htjeli pristati, jer su tijekom revolucije 1848./49. podnijeli velike žrtve u borbi za svoju slobodu od Austrije. Bio je to, dakle, jedan prilično nerealan prijedlog.

Ljudevit Farkaš Vukotinović bio je još jedan od znamenitih iliraca iz 1840-ih. Godine 1861. on je bio veliki župan Križevačke županije. Na saboru je održao nekoliko govora, jedan od njih bio je 27. lipnja 1861. na 28-oj sjednici. Podsjetio je kako je 1848. narod hrvatski pred licem Europe branio svoju narodnost. Mi moramo najprije držati našu narodnost za najveću svetinju. Čuvajući i razvijajući narodnost, mi ćemo najlakše doći do slobode. Vukotinović je bio za savez s Ugarskom pod uvjetima koji će biti ustanovljeni „posebnim traktatom“.101

Đakovački biskup Josip Juraj Strossmayer smatran je vodećom ličnosti Narodne stranke. Na Saboru je održao nekoliko govora, jedan od njih bio je održan 5. srpnja 1861. na 34-oj sjednici. On je bio za „savez bratski“ s narodima Ugarske koji bi nama i njima zajamčio ustavnu slobodu.102 Govoreći o hrvatskoj povijesti, Strossmayer je spomenuo kako su naši stari svojom voljom izabrali Kolomana Arpadovića i austrijskog nadvojvodu Ferdinanda I. za hrvatske vladare. Naši stari nikada nisu sklapali ugovore „bez da bi si bezuvjetno i u pravnoj formi svoj starodavni ustav i svoju državnu cjelovitost ojamčiti dali.“ Prema Strossmayeru, naš narod bi se iznevjerio svojoj prošlosti kad od Mađara ne bi tražio „da mu neodvisnost, samostalnost i cjelovitost državnu bezuvjetno i u svoj mogućoj pravovaljanoj formi priznadu, kano jedini temelj, na kom se ugovor sklopiti može.“103 On je bio za ideju federacije „koja bi svakomu narodu ravnim načinom prava podieliti imala“ protiveći se centralizaciji koja bi bila na korist samo jednog naroda.104

Strossmayer je spomenuo kako Ugarski sabor nas tretira kao „cjeloviti dio svoga državnog“ i političkog tijela ne priznajući hrvatsku Pragmatičku sankciju. Mađari nas tretiraju kao „partes adnexae“ ( pridružene strane, op. a.), što nije pravi naziv za zemlje trojedne kraljevine, istaknuo je biskup Strossmayer. Pravi naziv na latinskom je „regnum Croatiae, regnum Slavoniae ili regna Dalmatiae, Croatiae et Slavoniae.“ On se osvrnuo i na gubitak Međimurja, koje je „čistom hrvatskom krvju napučeno.“ Zato mi moramo tražiti kod sklapanja državnog ugovora „ne samo sa kraljem, nego s cielim narodom ungarskim“ i od „Ungarah ( Mađara, op. a.) prije svega zahtievati, da priznadu našu državnu samostalnost i neodvisnost na pragmatičnoj sankciji osnovanu.“105

Biskup Strossmayer tražio je od mađarske strane ono što je bilo najbolje za hrvatski narod. Mađari su trojednu kraljevinu trebali priznati kao posebnu političku cjelinu i pristati na političko ujedinjenje, to jest pripajanje Rijeke i njezina kotara, Dalmacije, Vojne krajine pod vlast bana i sabora. Na taj način te bi se zemlje politički združile s građanskom Hrvatskom i Slavonijom, što bi bio prvi i najvažniji uvjet za brži gospodarski razvoj trojedne kraljevine. Osim toga, Mađari su trebali vratiti Međimurje pod vlast bana i sabora trojedne kraljevine. Međutim, kao što sam već napisao, mađarskoj strani, baš kao i Austriji nije odgovaralo ujedinjenje i jačanje hrvatskih zemalja. Stoga opravdani zahtjevi Narodne stranke nisu bili nikad ispunjeni u Monarhiji, sve do njezine propasti 1918. godine.

Strossmayer je u svom govoru spomenuo hrvatsku Pragmatičku sankciju koju Mađari ne uvažavaju. Na žalost, austrijski car Karlo III. nije priznao hrvatsku sankciju 1712. godine zbog mađarskog otpora. Mađari su naime smatrali da je sabor u Zagrebu kao neka pokrajinska skupština, te da se važne političke odluke trebaju donositi na Ugarskom saboru. S tim stavom složio se i car Karlo III. koji je 1712. godine izdao Hrvatima diplomu kojom je pohvalio njihovu odanost habsburškoj vladarskoj kući i zajamčio sva njihova „prava, privilegije i sloboštine.“ Ugarski sabor svoju Pragmatičnu sankciju donio je tek 10 godina kasnije ( 1722.) a Karlo III. ju je potvrdio iduće godine.106

Ugarska sankcija je zato bila važeća, dok hrvatska sankcija nije bila potvrđena, pa samim time nije bila ni važna austrijskim i mađarskim političkim krugovima. Zbog toga je zahtjev biskupa Strossmayera da Mađari priznaju državnu samostalnost i neovisnost zemalja trojedne kraljevine na temelju hrvatske Pragmatičke sankcije bila neostvariva. Mađari nisu priznali hrvatsku Pragmatičku sankciju 1712. kada je donesena, pa je nisu htjeli priznati ni u 1860-im godinama, kada se odlučivalo o preustroju Habsburške Monarhije.

Nakon dugotrajnih rasprava o tome kako treba urediti državnopravne odnose između trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske donesen je zaključak koji je postao poznat kao zakonski članak 42. iz 1861. Članak je donesen na saborskoj sjednici od 24. srpnja 1861. godine, a donijeli su ga članovi većinske Narodne stranke. Taj članak potvrdio je i vladar Franjo Josip prije raspuštanja Sabora. Člankom 42. utvrđena je teritorijalna cjelovitost trojedne kraljevine i njena samostalnost prema kraljevini Ugarskoj. Ističe se kako je svaka veza između dviju kraljevina pravno posve prestala 1848., te da im je zajednički samo vladar. Uvažavajući ipak zajedničku prošlost te zajednički interes oko čuvanja ustavne slobode, trojedna kraljevina je spremna stupiti u užu državnopravnu vezu s kraljevinom Ugarskom čim ona prizna samostalnost i teritorijalnu cjelovitost trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije. Dalje se u članku navodi da bi dvije kraljevine imale zajedničko zakonarstvo ( to jest zakonodavstvo, op. a.) i vrhovnu upravu ( vladu, op. a.), koja bi se odnosila na one državne poslove koji bi se odredili državnim ugovorom. Trojednoj kraljevini trebala je biti zajamčena samostalnost u poslovima uprave, sudstva, školstva i bogoštovlja.107 Taj članak postao je kasnije osnovica za reguliranje položaja građanske Hrvatske i Slavonije prema kraljevini Ugarskoj.

Nakon što je donesen članak 42. kojim je Narodna stranka definirala svoj stav kako urediti odnose s kraljevinom Ugarskom, trebalo se odrediti i prema Austriji, to jest prema zahtjevu vladara da građanska Hrvatska i Slavonija pošalje devet zastupnika u Carevinsko vijeće ili po njemački Reichsrat kao središnji državni parlament. O tome su se također vodile rasprave na Saboru.

Nadbiskup i kardinal Juraj Haulik bio je za slanje zastupnika u Carevinsko vijeće. U govoru održanom 30. srpnja 1861. na 51-oj saborskoj sjednici usprotivio se tvrdnji unionista kako smo u savezu s Ugarskom do 1848. plaćali manje poreza nego za 12 godina apsolutizma ( od 1849.-1860./61., op. a.).

Dok je Hrvatska plaćala 800 000 forinti godišnje do 1848., mađarski ministar financija i jedan od kolovođa mađarske revolucije 1848./49. odredio je da Hrvatska ubuduće treba plaćati 4 milijuna forinti poreza.108

Tražeći jaču vezu s Austrijom, Haulik je spomenuo kako su veće države od nas bile prisiljene „uteći se pod okrilje velikoga austrijanskoga carstva.“ Da Hrvatska nije došla pod vlast Austrije „bila bi Ugarska, da nije na taj način obezbiedila stanje svoje, u taj par turska ili ruska pokrajina“ mogla je biti.109 Istaknuo je kako mnogi imaju antipatiju prema tom vijeću „kao da je ono sastavljeno iz njemačkoga življa.“ Tamo će biti i poslanici slavenskih naroda, a pristupanjem naših zastupnika Vijeću ojačao bi se „slavjanski živalj.“ To Vijeće prema Hauliku neće biti pogibeljno „za našu autonomiju i ustavnu slobodu.“ Ono je sastavljeno od „najodličnijih muževa čitavog carstva,“ s poslanicima iz svih pokrajina.110 Po Hauliku, ne bi bilo u redu da se u Vijeću donose važne odluke bez našeg sudjelovanja. Tada će cijelom svijetu biti poznato „da nam se bez nas zakoni kroje.“ Tamo mogu biti doneseni zakoni i na našu štetu, te stoga mi moramo sudjelovati u radu Carevinskog vijeća.111

Haulikov optimizam nisu dijelili neki drugi zastupnici iz Narodne stranke. Franjo Žužel, zastupnik kotara Novi Marof, u govoru od 28. svibnja 1861. na 16-oj sjednici opisao je kako su uređeni zemaljski sabori u austrijskom dijelu Monarhije. U Koruškoj je 5 slavenskih kotara, ali su tako raskidani po izbornom redu (zakonu, op. a.), da nemaju „Slavjani“ ni jednog zastupnika. U Pragu 3 000 Nijemaca imalo je pravo birati 1 zastupnika, a 25 000 „Slavjanah“ također jednog. U Dalmaciji gotovo svi primorski gradovi su dobili glas, jer su talijanski, dok oni zagorski gradovi ( u unutrašnjosti Dalmacije, u dalmatinskoj Zagori, op. a.) ako su i veći ostali su bez glasa, jer su „slavjanski.“112

Žužel nije spomenuo jedan od bitnih razloga zašto je tome tako. U Habsburškoj Monarhiji, baš kao i u drugim tadašnjim zemljama Europe, postojao je takozvani „imovinski cenzus.“ Taj cenzus označavao je visinu godišnjeg prihoda koji je pojedinac morao imati da bi stekao pravo glasa, to jest pravo da glasuje na izborima. Još je viši bio izborni cenzus za one koji su se htjeli kandidirati na izborima. Na taj način, slikovito govoreći, bogati su glasovali za najbogatije. Od imovinskog cenzusa bili su oslobođeni fakultetski obrazovani ljudi, to jest inteligencija ( liječnici, učitelji, pravnici i drugi). Oni su smjeli glasovati, pa i kandidirati se na izborima bez obzira na svoje imovinsko stanje. Siromašni ljudi nisu mogli glasovati, baš kao ni žene, pa čak ni žene imućnih ljudi. Zbog toga, nikakvo čudo ako u tadašnjim prilikama velika većina siromašnih ljudi u Pragu, Dalmaciji i drugdje nisu mogli glasovati, pa samim time imali su jednog ili nijednog zastupnika, dok su imućniji ljudi ( Talijani u Istri i Dalmaciji, te Nijemci u Pragu) imali svoje kandidate na izborima i zastupnike u općinskim i gradskim vijećima, kotarskim/ županijskim skupštinama i zemaljskim saborima.

Nepravda je bila tim veća što su u pretežno slavenskim zemljama Monarhije ( Češka, slovenske pokrajine, zemlje trojedne kraljevine) pripadnici slavenskih naroda bili siromašni seljaci, dok se među lokalnim bogatijim ljudima nalazio popriličan broj onih koji nisu bili Slaveni, kao što sam već spomenuo primjer Talijana u Istri i Dalmaciji, koji su tamo bili zemljoposjednici, trgovci, poduzetnici i građanska inteligencija okupljena u gradovima.

Ako je netko od slavenskih ljudi htio napredovati i napraviti karijeru, on je svakako morao otići živjeti u veći grad, gdje je morao naučiti i strani jezik vladajuće klase, tako da se jedan dio tih Slavena malo-pomalo otuđio od svog naroda. Žalosno, ali istinito! Pomoću imovinskog cenzusa širokim slojevima naroda ne samo u Habsburškoj Monarhiji, već i diljem Europe bilo je uskraćeno pravo glasa. Prema nekim procjenama, u tadašnjoj građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji, pravo glasa imalo je samo 2% stanovništva. Naravno, to su bili oni imućni uz nešto fakultetski obrazovanih ljudi, takozvane građanske inteligencije.

Osim Franje Žužela, i Ivan Kukuljević je imao negativan stav o tadašnjem izbornom redu. U govoru od 3. kolovoza 1861. godine na 55-oj sjednici iznio je svoje dojmove o radu Carevinskog vijeća u Beču. Kukuljević je u proljeće 1861. prisustvovao jednoj sjednici Vijeća. Njega je bilo sram kako se tamo postupa s predstavnicima slavenskih naroda. Kako reče Kukuljević, gledao sam tamo „naše proste zavedene Rusine“ koji nisu razumjeli ni riječ njemački, pa su vijećali bez tumačenja i glasovali „šuteći ili ustajući, kako im vodja njihovog centruma zapovieda.“ Vidio sam pravedan gnjev i nezadovoljstvo „braće naše slavjanske“ i osvjedočio se „da zastupnikom našeg ustavnog naroda na ovom mjestu častnoga mjesta biti nemože.“ Kukuljević je zaključio da „na državno vieće naše zastupnike poslati nemožemo, ako nećemo griešiti proti duhu ustava i temeljnih pravah naših.“113 Iz ovog opisa rada možemo vidjeti kako je austrijska većina u Vijeću manipulirala s rusinskim poslanicima iz Galicije ili Bukovine, dviju pokrajina Carstva, gdje su živjeli Rusini. Usput rečeno, ako bi zastupnici ustali prilikom glasovanja, to je značilo „da“, ako su ostali sjediti i šutjeti, to je značilo „ne.“ Na isti način tada se glasovalo i na Saboru trojedne kraljevine u Zagrebu.

Stav Ivana Kukuljevića sigurno je utjecao i na raspoloženje saborskih zastupnika, koji su dva dana kasnije ( 5. kolovoza 1861.) donijeli zaključak da Sabor trojedne kraljevine neće poslati zastupnike u Carevinsko vijeće u Beč. Za takvu odluku glasovalo je 69 zastupnika, dok je 46 bilo protiv, uz izostanak 62 zastupnika ( među njima i 42 unionista koji su već sredinom srpnja 1861. napustili Sabor, op. a.). Sabor je zaključio da neće poslati zastupnike u Carevinsko vijeće jer trojedna kraljevina nema nikakvih zajedničkih poslova s Austrijom, odbivši tako vladarevu naredbu. Na otpor Sabora Franjo Josip odgovorio je njegovim raspuštanjem 8. studenog 1861. godine.114

Ni Ugarski sabor nije htio poslati svoje predstavnike u Carevinsko vijeće, zbog čega je Franjo Josip raspustio Ugarski sabor već u kolovozu 1861. Poljski i češki zastupnici došli su na Carevinsko vijeće, ali su ga i napustili potkraj srpnja 1861., o čemu sam pisao u poglavlju o govorima unionističkih zastupnika na Saboru. Konkretno, bio je to govor Antuna Stojanovića od 27. srpnja 1861., gdje se usput spomenulo da su predstavnici Čeha i Poljaka jučer napustili Vijeće. To Vijeće nastavilo je s radom u Beču s austrijskim poslanicima kao okrnjeni parlament.

5.3. Govori političara Stranke prava na Saboru 1861.

Petar Vrdoljak ( ili Verdoljak, kako piše u Dnevniku Sabora, op. a.) iz ogulinskog kraja održao je govor 9. srpnja 1861. na 37-oj sjednici. On je požalio što je prijedlog Eugena Kvaternika, koji je podržao i Ante Starčević „toliko malo odziva našao u visokoj ovoj kući.“115 Kvaternik je predložio da Hrvatska, to jest trojedna kraljevina bude nezavisna država, koja bi s Austrijom i Ugarskom bila povezana samo osobom zajedničkog vladara, to jest, Hrvatska bi bila u personalnoj uniji s tim državama.

Vrdoljak je zamjerio unionistima što žele predati „hrvatsku domovinu, Magjaru na milost i nemilost.“ On je smatrao da mnogi zastupnici u duši podržavaju Kvaternikov prijedlog, ali se boje to javno reći. Neki kažu „daj mi 100 tisuća bajonetah, pa ću ja prvi taj predlog potpisati,“ rekao je Vrdoljak i pitao zar mi nemamo tih 100 000 bajuneta? On je mislio na hrvatske vojnike- krajišnike, koji su se borili tijekom stoljeća u Italiji, Mađarskoj, Njemačkoj i kod Moskve ( kod Moskve u sastavu Napoleonove vojske, op. a.). Ako smo onda ratovali za tuđe interese, pitao je Petar Vrdoljak, „zar da dvojimo onda za vlastite interese, za vlastiti dom i rod naše, Evropi poznate vitezove upotriebiti?“116

On je podsjetio i na pokušaje mađarizacije trojedne kraljevine kroz povijest, na činjenicu da mađarske spletke u Rijeci, Međimurju i u Slavoniji „baš dobri znakovi bratimstva nisu.“ S mađarske strane tih dana Vrdoljak nije vidio ni „jednog bratinskog koraka“ osim agitiranja ( propagande, op. a.) njihovih agenata „po domovini našoj.“ Vrdoljak je čak predvidio novi rat s Mađarima, jer oni sa svojim težnjama su u sukobu s ostalim narodima u Ugarskoj i izvan Ugarske, te u sukobu s vladom i kraljem. Dok su neki govornici mislili da je „naš sveti i narodni ustanak 1848. god. samo jedno natražnjačtvo i podupiranje bečke kamarile,“ Vrdoljak je izjavio da je taj ustanak bio „posljedica magjarske nepolitike, nasrtajuće na naš narodni život: zarad toga se mi od njih pravno i faktično odciepismo.“ Sada se mi nalazimo u onom položaju u kojem smo bili kad smo se podvrgli kralju Kolomanu ( dakle slobodan narod, koji je svojom voljom ugarskog kralja Kolomana 1102. priznao svojim vladarom, op. a.). Vrdoljak je bio za personalnu uniju hrvatskih zemalja s Austrijom i Ugarskom. Na kraju govora, budući da je bio zastupnik iz Vojne krajine, Vrdoljak je prigovorio kako se na Saboru malo govori o Krajini i krajišnicima ( graničarima, op. a.). Zbog siromaštva tu zemlju ne možemo više zvati „vitežkom Krajinom, već prosjačkom zemljom.“

Istaknuo je i kako je nekad bio „jedan soldat ( vojnik, op. a.) od tri mužke glave, a sada, gdje je jedan, služi i taj jedan, gdje je sedam, služi sve sedam.“ Osim toga, ljudi u Krajini moraju plaćati mnogobrojne poreze. Stoga je P. Vrdoljak zatražio od bana i Sabora da se molbe krajišnika kod vladara čuju, „jer iznemoženoj Krajini lieka treba ili joj se je red tužiti.“117

Eugen Kvaternik bio je hrvatski političar, pravnik i pisac. Održao je govor na Saboru 18. lipnja 1861. na 22-oj sjednici. On je smatrao da nije nužno Hrvatima ići u „realni, tj. užji, bližji ili tjesniji“ savez s Ugarskom. Nije se slagao ni s idejom da moramo birati hoćemo li ići u Beč ili u Peštu. Kvaternik je predložio da se sklopi ugovor s kraljem ( to jest s vladarom Franjom Josipom, op. a.) „na temelju ustava i temeljno-državnih pravah naših,“ a na temelju ustava urediti naše odnose i s drugima, na primjer s Ugarskom. Druga mogućnost je naša potpuna nezavisnost ako Ugarska uspije izboriti nezavisnost za sebe. Prema Kvaterniku, tada mi možemo s Ugarskom stupiti „samo u savez politički, obrane pravah svojih radi.“ On je spomenuo još dva puta u budućnosti, ako bi to zahtijevali naši interesi-„ugovaranje s Austrijom ili ugarskom državom.“118

Govoreći dalje protiv sklapanja saveza s Ugarskom, Kvaternik je istaknuo da bismo mi tim činom ojačali „madjarsku slobodu i ustav,“ dok bi istovremeno ubili slobodu „ne samo svega hrvatskoga naroda no takodjer i sve braće Jugoslavenah budućnost bi utamanili.“ Netočna je i tvrdnja nekih zastupnika kako „sav puk hrvatsko-slavonski želi da se združimo s Ugri.“ Putujući Slavonijom, jedan seljak je rekao Kvaterniku:“bolje biti u svojoj kući sam gazda, nego li istu s drugima dieliti.“119 Realno druženje s Ugarskom ne samo da vrijeđa „dostojanstvo naše, slobodnu volju i nezavisnost,“ ne samo da to nije korisno našem narodu, već je za njega „štetno“ i „ubitačno.“120

Kvaternik je dalje postavio pitanje je li bolje da se hrvatski novac troši u Beču, Pešti ili u Zagrebu? Je li bolje da o svojoj sudbini vijećamo na svojoj ili na tuđoj zemlji? Podsjetio je kako je bečka vlada u posljednjih 10 godina iz Hrvatske izvukla svake godine najmanje 5 milijuna novca ( vjerojatno forinti na ime poreza, op. a.), dok u Hrvatskoj nije ništa gradila. Ako se Mađari dočepaju mora, oni će htjeti imati svoju mornaricu. Tko će to platiti, pitao je Kvaternik, tvrdeći da bi se moglo dogoditi „da će opet liepi čisti hrvatski miliuni putovati u Peštu mjesto u Beč.“ Što se tiče trgovine, nije li bolje da „hrvatsko zakonodavstvo sklapa ugovore trgovačke po svojem ćefu (volji., op. a.), nego li da nam Ugarska država zakone po svojem ćefu namiče?“121

Eugen Kvaternik je spomenuo 100 000 krajiških bajuneta baš kao i P. Vrdoljak. Još kad bi bila sloga u Saboru, mi bi bili najčestitiji narod među svim austrijskim narodima. Nama ne valja druženje ni s Austrijom ni s Ugarskom.

Kvaternik je podsjetio kako je Austrija dala Međimurje Ugarskoj iako je 40 tisuća naših mučenika palo na poljanama Ugarske.122 Tih 40 tisuća mučenika su hrvatski vojnici-krajišnici koji su se borili pod zapovjedništvom bana Jelačića na strani Austrije protiv Mađara. Zauzvrat, Austrija je hrvatsko Međimurje prepustila Ugarskoj 1861. U svom govoru od 25. lipnja 1861. Miroslav Kraljević iz Požege spomenuo je brojku od 50 000 naših graničara koji su poginuli u revoluciji 1848./49. godine.

Kvaternik je upozorio i na velikomađarski nacionalizam, navodeći tvrdnje Ferencza Deaka i Lászla Telekia, tada vodećih mađarskih političara u Ugarskom saboru. Ferencz Deak se požalio što na Ugarskome saboru nema predstavnika Hrvatske, Slavonije, Vojne krajine, Rijeke ni Erdelja ( istočna Ugarska, poznata i kao Transilvanija, op. a.). Deak traži političku cjelovitost Ugarske na temelju mađarskih zakona i Pragmatičke sankcije, pa tako on traži da se izvede „naše robstvo,“ zaključio je Kvaternik. Kada F. Deak traži da se hrvatski predstavnici pojave na Ugarskom saboru, to je kao da se rob pogađa s gospodarom, tako je Kvaternik ocijenio odnos Hrvata i Mađara na Ugarskom saboru. László Teleki također je od Beča kao uvjet pomirenja tražio povratak ustava i ugarskih zakona iz 1848. Zbog svega toga, rekao je Kvaternik, nemoguć je savez između Hrvatske i Ugarske.123

Na kraju govora, Kvaternik je predložio dogovor naroda trojedne kraljevine preko Sabora s kraljem, te da se na isti način postigne dogovor s Ugarskom i Austrijom na temelju naših „starodavnih ustavnih pravah kao i državo-temeljnih zakonah“ te da se taj dogovor „novim državno-temeljnim zakonom posveti.“ Kao temelj bolje budućnosti Kvaternik je spomenuo i „slobodno uredjenje odnošajah krune i države hrvatske napram Austrije“ i „savez obrane s ugarskom državom.“ Predložio je i da se svi budući hrvatski kraljevi iz roda Habsburgovaca krune u Zagrebu ili u slučaju neke zapreke u nekom drugom gradu trojedne kraljevine.“124

Eugen Kvaternik vjerovao je u slogu naroda trojedne kraljevine, koje je sve zajedno nazivao Hrvatima, baš kao što je i trojednu kraljevinu često nazivao Hrvatskom. On je vjerovao da hrvatska sloga i 100 000 hrvatskih graničara-krajišnika mogu Hrvatskoj donijeti nezavisnost, a onda će se nezavisna Hrvatska dogovoriti o svojim odnosima s Austrijom i Ugarskom, s kojima ne bi imala ništa zajedničko osim vladara. Svi ugovori između nezavisne Hrvatske s jedne te Austrije i Ugarske s druge strane trebali bi se sklapati na temelju hrvatskih državnih i nacionalnih interesa. Od toga nije bilo ništa. Kao što smo mogli vidjeti u dosadašnjim izlaganjima zastupnika na Saboru 1861., većina njih nije bila za hrvatsku nezavisnost, smatrajući da je trojedna kraljevina ( ili Hrvatska kako su je nazivali E. Kvaternik i dr. Ante Starčević) preslaba da bi bila nezavisna. Od 229 zastupnika na Saboru 1861., samo trojica ( A. Starčević, E. Kvaternik i P. Vrdoljak) su se izjasnili za proglašenje hrvatske nezavisnosti.

Nezadovoljan razvojem političkih zbivanja u Monarhiji, nakon sklapanja Austro-ugarske nagodbe 1867. i Hrvatsko-ugarske nagodbe 1868. godine, sa svojim malobrojnim pristašama E. Kvaternik je podigao bunu za oslobođenje Hrvatske oko Rakovice kraj Slunja, na području tadašnje Vojne krajine. Buna je trajala svega tri dana ( 8.-11. listopada 1871.), a ugušila ju je austrijska vojska. U buni je sudjelovalo samo nekoliko stotina vojnika-krajišnika, te nešto seljaka iz tog područja. Eugen Kvaternik je poginuo, a dr. Ante Starčević i ostali čelnici Stranke prava bili su uhićeni. Sama stranka bila je isključena iz političkog života sve do 1878. godine.125

Dr. Ante Starčević, u to vrijeme veliki bilježnik Riječke županije, govorio je na 27-oj saborskoj sjednici održanoj 26. lipnja 1861. godine. On je osudio politiku Austrije prema trojednoj kraljevini i njezinu narodu u protekla tri stoljeća. Dok su naši preci ratovali za Austriju, što su Hrvati dobili zauzvrat, za 334 godine vjernosti Austriji, pitao je dr. Starčević. Po njegovu mišljenju, Austrijanci su „našemu narodu i ono siromaštva otimali što mu ga bijaše Turčin ostavio.“ Nije li hrvatski narod morao bježati iz svoje domovine „više poradi tlačenja Austrijanacah negoli poradi Turakah?“ Nije li Austrija Međimurje Ugarskoj dala, nije li ona „veliki komad naše zapadne domovine od kraljevstva otrgla te ga svojoj neposrednoj despociji ( diktaturi, op. a.) podvrgla,“ pitao je dalje dr. Starčević.126

Napadajući Austriju zbog njezine politike, Starčević je spomenuo i kako je Austrija Slavoniju podložila Ugarskoj i „uvela sužanjstvo ( ropstvo, op. a.) pod imenom vojničke krajine“. U ovom saboru nije zastupana ni četvrtina naše domovine, što po Starčeviću znači da je ovaj saziv sabora nepotpun, baš kao i mnogi drugi sazivi u prošlosti, jer na Saboru nisu predstavnici svih zemalja trojedne kraljevine. „Za sve svoje žrtve ovaj narod dobi od Austrije glupost, sužanjstvo, siromaštvo.“127

Spominjući godinu 1848., Starčević je rekao da je Austrija tada bila u stanju raspada. Hrvati su stali na stranu vladara, zatim i drugi narodi Ugarske što je dovelo do sloma mađarske revolucije. Hrvati su tako spasili Austriju. Pa ipak, iako „vazda Hrvati Ungariju nadvladaše, i vazda Austrija Hrvate i Ungariju stegnu u svoje obično sužanjstvo.“ Dr. Starčević je izrazio nadu da su se sada Hrvati osvijestili i da neće više „vojevati za svoje sužanjstvo ni za despociju ( diktaturu, op. a.) Austrije.“128

U nastavku govora Starčević je tvrdio da su Mađari pod vlašću Austrije kao i Hrvati. Mađari nam nisu prijatelji, ali ipak mnogo više štete Hrvatskoj nanosi vladajuća Austrija. Zatražio je povratak ustava za Hrvatsku i Ugarsku. Kad se to dogodi, „mi ćemo se sa svih narodi Ungarie za dvanaest urah ( sati, op. a.) pogoditi.“ Prema Starčeviću, Mađari bi na svom saboru trebali proglasiti „jednakost svih narodnostih Ungarie.“ Da su to prije napravili, mislio je Starčević, mi bi već dobili natrag svoj ustav, „mi bi danas Austriji zapovedali.“

Austrija se ponaša drsko jer su narodi Ugarske međusobno nesložni, pa Austrija može svima njima vladati po svojoj volji.129 Kao odgovor onima koji misle da Hrvatska ne može sama opstati, dr. Starčević je spomenuo primjer San Marina, male države okružene talijanskim teritorijem, koja je slobodna i bogatija od Austrije. Ta država nikada nije tražila tuđu pomoć u svojim unutarnjim poslovima. Starčević je podržao prijedlog E. Kvaternika. Taj prijedlog je osnovan „na sdruženje naše domovine s Ungariom samo u skupnu zakonitu kralju, pa u sjedinjenju srdacah i desnicah; ja sam za personalnu uniu s Ungariom.“

On nije bio za realnu uniju s Ugarskom, baš kao što Belgija i Holandija ili Francuska i Italija ne mogu biti u „realnu družtvu.“ Na kraju govora, Starčević je rekao da ne smijemo toliko gledati na hirove Austrije koliko na „sveta prava naše kraljevine.“ Stoga, kažimo Europi i kralju ( Franji Josipu, op. a.) iskreno naša prava i naše potrebe.130

Eugen Kvaternik održao je još jedan veliki govor 11. srpnja 1861. na 39-oj sjednici Sabora. On je oštro kritizirao pokušaje Mađara da politički podčine Hrvatsku na temelju svojih zakona iz 1848. godine, to jest, oni rade na „ustanovljenju budućeg robstva našeg.“ Upozorio je i na neslogu koja vlada među saborskim zastupnicima, a tu neslogu mogli bi iskoristiti na našu štetu i Austrija i Mađari.131 Kvaternik je spomenuo kako je 80 govornika na Saboru reklo da je njegov prijedlog dobar, ali neizvediv, nije praktičan. Imaju li Mađari, dovoljno snage da dobiju natrag svoje zakone iz 1848. godine, pitao je Kvaternik i rekao,“mi Hrvati imademo više snage nego li Magjari za svoje zakone god. 1848.“ Mi Hrvati, a ne Mađari smo čuvari Jadranskog mora.132

U nastavku govora Kvaternik se okomio na tvrdnje pojedinih unionista. Spomenuo je tvrdnju Ljudevita Salopeka da mi ne možemo sami uz Austriju opstati, te izjavu Huga Marinovića kako je Mađara brojčano malo, pa nas ne mogu mađarizirati. Kvaternik je odgovorio Marinoviću kako je 4,5 milijuna Mađara tako pritisnulo 8 milijuna Nemađara u Ugarskoj da im nije „nit pred Evropom ni u Ugarskoj zakonitog traga.“133 Time je htio reći kako se na županijskim skupštinama u Ugarskoj te na Ugarskom saboru čuje samo glas Mađara, a ne i drugih naroda Ugarske ( Slovaka, Srba, Rumunja). Ostali narodi za Mađare, baš kao i za Europu kao da ne postoje.

Kvaternik je spomenuo i Marinovićevu izjavu kako su Mađari najbolji branitelji ustava. Da, ali na svoju korist, a za našu propast, odgovorio mu je Kvaternik. Opovrgavajući H. Marinovića i dalje, Kvaternik je ponovio njegovu tvrdnju kako je Slavonija zemlja koju od Ugarske razdvaja samo Drava i Dunav, pa bi se zbog svog geografskog položaja trebala čvršće povezati s Ugarskom.

Na ovo je Kvaternik rekao kako je Ugarska ta koja je prinuđena preko naše zemlje izvoziti svoje proizvode do mora. Mislio je kako je u takvoj situaciji bolje za Slavoniju da bude slobodna i samostalna te da na svom saboru „kroji zakone trgovačke, provoza, i tarifah i ostale prometno-trgovačke ugovore,“ nego da prima tuđe zakone i to krojene upravo od onih ( Mađara, op. a.) „kojima je naša samostalnost u tom obziru nož u srdce?“134

Osim toga, Slavonija ima dugu granicu i prema Bosni, primijetio je Kvaternik, a nije li Osijek u trgovini više vezan za Bosnu, nego za Ugarsku, pitao je on dalje, podsjećajući da su u Osijeku mnogi trgovci održavali jake veze s Bosnom. Optužio je Marinovića da gleda samo svoj lokalni interes, a ne dobro države Hrvatske.

Kvaternik je spomenuo i da Hrvati „jednom slobodni“ mogu napraviti prugu od Vukovara do Siska i dalje do mora, čime bi se sva izvozna trgovina južne Ugarske, Banata i Vlaške usmjerila prema Jadranskom moru, što će nam donijeti „sigurno blagostanje.“135

Kvaternik je kritizirao i požeškog unionistu Miroslava Kraljevića, koji je želio sklapanje unije s Ugarskom, iako je u svom govoru izjavio da su nas mađarski zakoni iz 1848. „ubiti htjeli.“ Istaknuo je i kako je 1848. godine hrvatski narod prekinuo pravno sve odnose s ugarskom krunom. On je opovrgnuo i mišljenje grofa Julija Jankovića, koji je bio za savez s Ugarskom, jer je „dokazana nemogućnost neodvisnosti naše.“ Grof Janković priznao je da su Mađari 1848. godine bili nepravedni prema nama te da su njihovi zakoni iz 1848. „sramotni za našu narodnost.“ Kvaternik je podsjetio saborske zastupnike da ni danas Mađari nisu ništa drugačiji u svojim političkim težnjama nego što su bili 1848. godine.136

Navedeni zakoni iz 1848. bili su „sramotni“ jer nisu priznavali političku posebnost trojedne kraljevine ( ili Hrvatske, kako su govorili dr. A. Starčević i E. Kvaternik) prema Ugarskoj, niti su priznavali narod trojedne kraljevine ( Hrvate prema mišljenju pravaša) kao poseban narod s njegovim jezikom, običajima i pravima. Devetnaesto stoljeće bilo je stoljeće buđenje nacionalne svijesti i razvoja nacionalizma u Europi. Za Kvaternika to je bio znak napretka. On je vjerovao kako će se isto to dogoditi i u narodu trojedne kraljevine, to jest da će regionalna imena ( slavonsko, dalmatinsko i druga) biti zamijenjena nacionalnim hrvatskim imenom. Pravaši su hrvatsko ime protezali ne samo na zemlje trojedne kraljevine, već i na Bosnu i Hercegovinu. Oni su zapravo hrvatsko regionalno ime nastojali proširiti na ostale zemlje trojedne kraljevine kao nacionalno ime, što se i dogodilo tijekom druge polovice 19. stoljeća. Jačanjem hrvatske nacionalne svijesti trebalo je doći do nacionalnog okupljanja stanovništva zemalja trojedne kraljevine oko hrvatskog imena. Tako ujedinjeni Hrvati trebali su se izboriti za svoju nezavisnu državu, što Kvaternik nije doživio, baš kao ni dr. Ante Starčević.

Ovdje valja spomenuti kako su pravaški političari Hrvatima smatrali i pravoslavno stanovništvo u trojednoj kraljevini, baš kao i pravoslavce i muslimane u Bosni i Hercegovini. Ipak, pravoslavno stanovništvo u tim krajevima prihvatilo je srpsku nacionalnu ideju koju su zastupali Vuk Stefanović Karadžić i pravoslavno svećenstvo. Ideja Velike Hrvatske do Drine i Zemuna izvorno je pravaška ideja. Ona je došla u sukob s idejom o Velikoj Srbiji do Virovitice, Siska i Karlobaga. Te dvije ideje, baš kao i njihovi nositelji su u sukobu do današnjeg dana.

Dok je Starčević najveće zlo vidio u tadašnjoj vladajućoj Austriji, Kvaternik je više napadao Mađare zbog njihove nacionalističke politike prema trojednoj kraljevini. Upozoravao je na opasnost od potpunog gubitka narodne slobode i gospodarskog iskorištavanja Hrvatske ako se sklopi nagodba s Mađarima. Boljitak za Hrvate Kvaternik je vidio samo u hrvatskoj nezavisnoj državi, stoga je tražio da se sklopi ugovor s vladarom i tako riješe politički odnosi trojedne kraljevine prema vladaru Franji Josipu, Austriji i Ugarskoj. Njegov prijedlog, koliko god bio dobar za trojednu kraljevinu, nije bio ostvariv, jer Franji Josipu uopće nije bilo stalo do takvog dogovora s Hrvatima. Čak i da je sklopljen takav dogovor, povijest nas uči da su Habsburgovci često puta vladali apsolutistički, zanemarujući potpisane dogovore. Njima nije mnogo značilo ni ustav i državno pravo trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije.

U borbi za slobodu dr. A. Starčević, E. Kvaternik i njihove pristaše osuđivali su Austriju i Ugarsku zbog nepravdi koje su činili hrvatskom narodu. Smatrali su da Hrvati trebaju nastupiti odlučno prema Beču i Mađarima, izboriti se za političko ujedinjenje svih hrvatskih zemalja i za svoju nacionalnu nezavisnost i tada sklopiti dogovor s vladarom. Po tom dogovoru Hrvatska bi bila nezavisna država prema Austriji i Ugarskoj, imala bi svoj Sabor i vladu, zakone i vojsku. Hrvatska bi formalno priznavala vlast Franje Josipa, pa bi tako bila s Austrijom i Ugarskom samo u personalnoj uniji ( zbog zajedničkog vladara) i više joj ne bi mogli diktirati zakone ni bečka vlada, ni Carevinsko vijeće a ni Ugarski sabor. Bio bi to labavi savez nezavisnih država ( možemo reći i konfederacija) u kojem bi Hrvatska uz političku dobila i gospodarsku samostalnost, pa bi se brže mogla gospodarski razvijati.

Pravaške ideje bile su ono najbolje što je trebalo narodu trojedne kraljevine, ali se u praksi to nije dalo provesti. Trojedna kraljevina tada je bila politički rascjepkana, gospodarski slabo razvijena i prometno izolirana. Koliko je trojedna kraljevina bila slaba prema Ugarskoj govore i podaci o broju stanovnika prema popisu iz 1869., godinu dana nakon sklapanja Hrvatsko-ugarske nagodbe. Te godine u građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji živio je ukupno 1 142 201 stanovnik.137

U svim zemljama trojedne kraljevine, dakle na teritoriju današnje Republike Hrvatske 1869. živjelo je ukupno 2 398 292 stanovnika.138 Prema Kvaternikovim riječima, Ugarska je 1861. imala oko 12,5 milijuna stanovnika, od toga 4,5 milijuna Mađara ( vidi govor E. Kvaternika od 11. srpnja 1861.).

Uspoređujući broj stanovnika zemalja trojedne kraljevine s brojem Mađara i ukupnim brojem stanovnika Ugarske, vidimo da je Mađara bilo skoro dvostruko više nego stanovnika trojedne kraljevine, što se odražavalo i na njihovu političku i gospodarsku snagu.

Starčević i Kvaternik sa svojim idejama o hrvatskoj nezavisnosti bili su ispred svog vremena. U drugoj polovici 19. stoljeća još nisu sazreli uvjeti za postizanje hrvatske nezavisnosti. Boreći se za samostalnu Hrvatsku pravaši su kao „veliki Hrvati“ stekli i veliki ugled u hrvatskoj historiografiji. Ipak, pravaši su bili mala oporbena stranka, koja se nakon sklapanja Hrvatsko-ugarske nagodbe 1868. sukobljavala s tada vladajućim unionistima zbog njihove promađarske politike. Pravaška politika u tadašnjim društveno-političkim okolnostima nije imala realnih izgleda za uspjeh, pa je ideja o nezavisnoj Hrvatskoj ostala neostvarena sve do kraja 20. stoljeća, kada je Hrvatska proglasila nezavisnost od tadašnje socijalističke Jugoslavije i u ratu protiv velikosrpskog agresora izborila se za nezavisnost.

6. Ugarski Sabor 1861.

Nakon sloma mađarske revolucije u kolovozu 1849. godine u Ugarskoj je, baš kao i u ostalim zemljama Habsburške Monarhije uvedena vojna diktatura do 1854. Vojni guverner zadržao je vlast u Ugarskoj sve do 1860. godine. Ugarskoj je nametnuta vojna diktatura pod izgovorom da su Mađari revolucijom proigrali povijesno pravo na svoje tradicionalne ustanove ( poput Ugarskog sabora, op. a.) i zato Ugarska mora biti integrirana u jedinstvenu carevinu. Kao posljedica toga ukinute su carinske granice između Austrije i Ugarske,, stvoreno je jedinstveno unutarnje tržište koje je omogućilo uspješnu političku centralizaciju države i dominaciju austrijsko-njemačkog kapitala u gospodarstvu Monarhije.139

Od svih ugarskih zakona iz 1848. Franjo Josip prihvatio je samo one o oslobađanju kmetova od feudalnih odnosa i jednakost svih ljudi pred zakonom. Među mađarskim plemstvom došlo je do podjele glede stava prema vladarevu apsolutizmu. Dio aristokracije ostao je i dalje u dobrim odnosima s vladarom, dok je drugi dio, pretežito malih osiromašenih plemića prihvatio služenje apsolutizmu. Određene skupine plemića pripremale su podizanje ustanka u pojedinim dijelovima Ugarske, ali su vlasti brzo pohvatale njihove vođe. Najveći dio plemstva kao i ostalog mađarskog naroda pružali su apsolutizmu pasivan otpor tijekom 1850-ih godina.140

Apsolutizam se pokazao u Ugarskoj, kao i u drugim zemljama Monarhije tuđinskim i zastarjelim sustavom. Oslanjao se na dvorsko plemstvo, državnu birokraciju i vojsku. Povratkom ustavnog stanja 1860. vladar je sazvao zemaljske sabore. Ugarski sabor zasjedao je u Pešti od 6. travnja do 22. kolovoza 1861. Vladar je očekivao da će Sabor prihvatiti Veljački patent i poslati zastupnike u Carevinsko vijeće, no Sabor je bio zadojen duhom iz 1848. godine. Mađarski političari nisu pristajali na vladareve direktive, nastojeći izboriti što veću političku autonomiju za kraljevinu Ugarsku.

Zbog toga Franjo Josip nije bio okrunjen za ugarskog kralja i većina zastupnika nije ga priznavala ugarskim legitimnim suverenom ( vladarom, op. a.). Među političarima isticali su se László Teleki, vođa stranke koja je odbijala priznati Franju Josipa ugarskim kraljem i Ferencz Deak, vođa stranke koja ga je priznavala de facto kao vladara, očekujući zauzvrat da on vrati na snagu mađarski ustav i zakone iz 1848. godine.

Bečki dvor nije pristao na mađarske uvjete i vladar je u kolovozu 1861. raspustio Ugarski sabor, a apsolutistička vlast je obnovljena.141

Mađari nisu zaboravili velike ljudske i materijalne žrtve koje su podnijeli u ratu 1848-1849., kao ni godine represije u doba neoapsolutizma. U njihovim očima Franjo Josip bio je nelegitimni, to jest nezakoniti vladar koji je uništio mađarsku slobodu i on je bio glavni krivac za sve nedaće koje su snašle mađarski narod u proteklih 12 godina ( 1849.-1861.). Pristati na vladareve naredbe značilo bi odreći se mađarske državnopravne ideologije i ideje o samostalnosti Ugarske od Beča. Slično mišljenje o vladaru imala je i većina hrvatsko-slavonskih političara na Saboru trojedne kraljevine u Zagrebu 1861. Za njih Franjo Josip također je bio simbol omraženog austrijskog apsolutizma i centralizma.

Mađarske političke snage izgradile su državnopravnu ideologiju na povijesnom državnom pravu kraljevine Ugarske, uključujući tu i ugarsku Pragmatičku sankciju iz 1723. i liberalni ustav i zakone iz 1848. godine kao vrhunac svoga državnopravnog kontinuiteta. U skladu s tom ideologijom Mađari su željeli urediti odnose s trojednom kraljevinom. Po tom pitanju dolazilo je do razmimoilaženja u hrvatskim i mađarskim stavovima. Hrvatska Pragmatička sankcija iz 1712. isticala je teritorijalnu cjelovitost trojedne kraljevine i njezinu povijesnu državnost. Ugarska Pragmatička sankcija isticala je cjelokupnost Ugarske, odnosno zemalja krune svetog Stjepana, čiji je sastavni dio tijekom povijesti bila i trojedna kraljevina. Stoga su Ferencz Deak i ostali mađarski političari očekivali da se predstavnici trojedne kraljevine pojave na Ugarskom saboru kako bi raspravljali o uređenju odnosa između dviju kraljevina. Pri tome su Mađari tražili da hrvatska strana prihvati njihove zakone iz 1848. godine, a zauzvrat su bili spremni dopustiti ograničenu pokrajinsku autonomiju trojednoj kraljevini.142

Za hrvatsku stranu ti su zakoni bili neprihvatljivi, jer su pojedini zakonski članci isticali kako su Hrvatska i Slavonija integralni dio Ugarske, koje trebaju slati predstavnike na Ugarski sabor. Tako bi se dokrajčila municipalna prava i politička samostalnost trojedne kraljevine prema kraljevini Ugarskoj. Hrvatsko-slavonski gradovi i županije slali bi svoje predstavnike u Ugarski sabor po istom principu kao i gradovi i županije u Ugarskoj. Civilna ( građanska) Slavonija, to jest županije Virovitička, Požeška i Srijemska tretirale bi se kao ugarske županije, isto kao i Rijeka i njezin kotar.

Kao posebna cjelina bila bi priznata samo civilna ( građanska) Hrvatska sa svoje tri županije- Zagrebačkom, Varaždinskom i Križevačkom. Sabor u Zagrebu postao bi „pokrajinska skupština“ s malim ovlastima, koja bi slala dva predstavnika u Gornji dom Ugarskog sabora. Prema mađarskim zakonima iz 1848. hrvatski ban bio bi podređen ugarskom palatinu i odgovoran mađarskom ministarstvu. Službeni jezik u građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji bio bi mađarski, dok bi se „materinski jezik“ mogao koristiti u radu županijskih skupština. U građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji uveli bi se mađarski grbovi i zastave.143

Time bi politička autonomija Hrvatske i Slavonije bila svedena na razinu autonomije ugarskih županija i one bi zapravo ( Hrvatska i Slavonija) postale mađarske pokrajine. Hrvatsko i slavonsko ime ostala bi i dalje regionalna imena, dok bi se Hrvati i Slavonci morali izjašnjavati kao Mađari po nacionalnosti.

Mađari su na sličan način htjeli urediti svoje odnose i s ostalim narodima Ugarske- sa Srbima u Vojvodini, Rumunjima u Erdelju i sa Slovacima. Želja im je bila zakonskim putom, uz nametanje mađarskog jezika kao službenog i jačanjem ovlasti Ugarskoga sabora teritorij srednjovjekovne kraljevine Ugarske pretvoriti u modernu mađarsku nacionalnu državu. Ostali narodi trebali su se postupno mađarizirati, u početku njihov gornji sloj ( plemstvo, građanstvo, inteligencija) a s vremenom bi taj proces zahvatio i donje slojeve ( seljaštvo, radništvo). Pri tome su mađarski političari koristili povijesne veze s tim narodima kako bi ih na temelju povijesnog državnog prava kraljevine Ugarske još čvršće stavili pod svoju vlast i u doglednoj budućnosti pomađarili. Planovi o stvaranju Velike Mađarske od Karpata do Jadrana rađeni su još prije revolucije 1848./49. godine. Zbog svog nacionalizma Mađari su tada došli u sukob s ostalim nemađarskim narodima Ugarske, što je dovelo do propasti njihove revolucije jer su ostali usamljeni u svojoj borbi. Unatoč porazu, Mađari su ostali vjerni nacionalističkoj politici i u 1860-ima, koja je stjecajem po njih povoljnih okolnosti urodila plodom 1867. godine, kada su sklopili Austro-ugarsku nagodbu s vladarom Franjom Josipom. Po toj nagodbi, za idućih 50 godina, sve do kraja Prvoga svjetskog rata, Mađari su imali prevlast nad drugim narodima Ugarske, pa tako i nad Hrvatima i Slavoncima, jer su građanska Hrvatska i Slavonija prema toj Nagodbi vladara i Mađara pripale ugarskoj polovici Monarhije, koja se od 1867. zvala Austro-Ugarska.

O radu Ugarskog sabora 1861. pisale su mađarske i hrvatske novine, a među njima i zagrebački Pozor, upozoravajući domaću javnost na opasnost od velikomađarskog nacionalizma. Početkom veljače 1861. Pozor je objavio članak prenoseći govor Lászla Baranyaya, zastupnika u skupštini županije Šoprunjske. On je izjavio da je Hrvatska rana njegove ugarske domovine. Pisac članka objašnjava da je to rekao zato jer se Hrvatska ne želi bezuvjetno pokoriti Ugarskoj, kao što je to dosada već zatražilo od vladara 12 ugarskih županija. Dopisnik Pozora s gorčinom je pisao kako Mađari na svom Saboru ni ne govore o Hrvatskoj, već o hrvatsko-slavonskim županijama koje trebaju poslati zastupnike u njihov Sabor.144

Nakon više od 700 godina zajedničkog života u hrvatsko-ugarskoj kraljevini, Mađari su Hrvatsku i Slavoniju otvoreno tretirali kao mađarske pokrajine, što je u Narodnoj stranci i u Stranci prava izazivalo žestoko protivljenje. S druge strane, hrvatsko-slavonski unionisti vjerovali su kako će Mađari dopustiti određenu političku autonomiju trojedne kraljevine ( to jest prvenstveno građanske Hrvatske i Slavonije) koja će joj omogućiti da sačuva svoju državnost, makar i u ograničenom opsegu.

Mađarske novine Sürgöny donijele su vijest potkraj travnja 1861. da Ugarska ne može biti uređena prema zamislima narodnosti. Pozor je prenio taj članak, kritički primijetivši da nemađarski narodi Ugarske mogu dobiti sve što se slaže s cjelokupnošću i povijesnim pravom Ugarske, to jest ne mogu dobiti ništa, jer Mađari ne žele izaći u susret željama ostalih narodnosti.145 Ovdje se mislilo na sadržaj mađarskih zakona i ustava iz 1848., a za koja se zauzimao Ugarski sabor 1861., po kojima su bila znatno smanjena prava ostalih naroda Ugarske, pa tako i naroda trojedne kraljevine.

Potkraj travnja 1861. Pozor je prenio članak iz Pesti Naplöa, koji je iznio mađarske političke ciljeve. Mađari žele vratiti cjelokupnost domovine, popuniti „osakaćeni Sabor“ ( u kojem nije bilo predstavnika trojedne kraljevine, op. a.) i udovoljiti svim pravednim željama tuđih narodnosti. Osim toga žele zajamčiti samostalnost i neovisnost svoje zemlje na temelju zakona do 1847., ali i onih iz 1848. godine, kao i da se ugarska Pragmatička sankcija prizna kao bilateralni ugovor. S druge strane, Mađari ne žele „državnoga vijeća“ ( to jest, nisu htjeli poslati svoje predstavnike na Carevinsko vijeće u Beč, op. a.), ne žele nametati svoj jezik drugim narodima ni raspuštanje Sabora dok nije očitovao volju naroda u najvažnijim životnim pitanjima.146

Iako u članku piše da će Mađari udovoljiti pravednim željama drugih narodnosti te da im neće nametati svoj jezik, bila je to samo politička igra. U stvarnosti su njihovi političari radili na stvaranju samostalne mađarske države, u sklopu koje bi ostale narodnosti bile tretirane kao manjine s ograničenom pokrajinskom autonomijom ( samoupravom). Mađari su se 1861. našli u proturječnoj situaciji, nastojeći ograničiti narodna prava nemađarskih naroda u Ugarskoj, dok su se u isto vrijeme borili za što veću političku samostalnost prema Beču. Početkom rujna 1861. Sürgöny je objavio članak kako sav mađarski narod odbija prihvatiti Veljački patent, jer su im njime uskraćena temeljna prava.147

Nakon što su Sabor trojedne kraljevine i Ugarski sabor odbili poslati predstavnike u Carevinsko vijeće, Franjo Josip ih je raspustio, nastavljajući svoju apsolutističku vladavinu. Desna ruka postao mu je ministar-predsjednik vlade Anton Schmerling. U takvoj situaciji neki članovi Narodne stranke na čelu s Ivanom Mažuranićem, Ivanom Kukuljevićem i nadbiskupom Jurjem Haulikom odvojili su se od te stranke 1862. i osnovali Samostalnu narodnu stranku. Članovi te stranke bili su poznati kao „samostalci.“

Njihov je cilj bio da Hrvatska ( to jest trojedna kraljevina, op. a.) uđe u realnu uniju s Austrijom i s njom sklopi sporazum u obliku međunarodne konvencije, prije nego što to učini Ugarska. Sporazumom bi bili određeni zajednički poslovi dviju zemalja. Hrvatska bi poslala svoje predstavnike u Carevinsko vijeće u Beč, a kroz suradnju s Austrijom nastojalo bi se postići ujedinjenje hrvatskih zemalja.

Međutim, nepovoljan međunarodni položaj Habsburške Monarhije zbog mogućeg sukoba s Pruskom oko prevlasti u Njemačkom savezu, kao i činjenica da Samostalna narodna stranka nije osvojila većinu na saborskim izborima 1865. unatoč Schmerlingovoj podršci, spriječili su ostvarenje te zamisli.148

7. Sabor trojedne kraljevine 1865.-1867. i sklapanje Austro-ugarske nagodbe 1867. godine

Otpor prema apsolutizmu u Habsburškoj Monarhiji bivao je sve veći, pa je vladar odlučio smijeniti Antona Schmerlinga 1865. i na mjesto ministra-predsjednika postaviti dotadašnjeg namjesnika Češke Richarda Belcredia. Postavljanjem Belcredia Franjo Josip odlučio se za novo političko kalkuliranje s ciljem otpočinjanja pregovora s Mađarima. Stoga je 20. rujna 1865. objavio manifest kojim je ukinuo Veljački patent i najavio pregovore s Hrvatskim i Ugarskim saborom o uređenju države uz priznavanje povijesnih prava trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske. Bio je to povratak načela iz Listopadske diplome, kojima se davala mogućnost preuređenja države, ali pretežito na dualističkim osnovama, jer je vladaru glavni cilj bio postići dogovor s najjačim protivnicima- Mađarima.149

Nakon poraza Samostalne narodne stranke na saborskim izborima 1865. kancelar Ivan Mažuranić ( vodio Hrvatsko-slavonsku dvorsku kancelariju u Beču kao ured za hrvatsko-slavonske poslove, op. a.) podnio je ostavku u srpnju 1865., a na njegovo mjesto vladar je imenovao unionistu Milana Kuševića. Franjo Josip sazvao je i sabore. Sabor trojedne kraljevine počeo je zasjedati 12. studenog 1865., a Ugarski sabor 14. prosinca 1865. Na Saboru trojedne kraljevine tada je došlo do političkog zbližavanja između pristaša Samostalne narodne stranke, koji su sada zastupali načela Listopadske diplome s Liberalnom narodnom strankom kojoj je na čelu bio biskup Strossmayer. Stoga možemo govoriti o ponovno jedinstvenoj Narodnoj stranci. Objema strankama zajedničko je bilo prihvaćanje članka 42. iz 1861. i otpor protiv stvaranja austro-ugarskog dualizma na štetu interesa trojedne kraljevine. Saboru je predsjedao nadbiskup Juraj Haulik kao namjesnik banske časti. Saborsku većinu imali su i dalje narodnjaci, koji su nakon dugih rasprava podržali prijedlog adrese ( rezolucije, op. a.) Franje Račkoga.

Njome se tražilo ujedinjenje svih hrvatskih zemalja, te da mađarska strana prihvati članak 42. prije pregovora oko uređenja odnosa između dviju kraljevina, a priznati su i zajednički poslovi za cijelu Monarhiju u smislu federalističke koncepcije. Vladaru se takva adresa nije sviđala i početkom 1866. godine naredio je Saboru da pripremi sve što je nužno za sporazum s kraljevinom Ugarskom.150

U međuvremenu je vladar otvorio i Ugarski sabor, pri čemu je osnovom novoga državnog uređenja proglasio Pragmatičku sankciju, na kojoj počiva i Listopadska diploma. Želio je osigurati cjelokupnost Monarhije a unutar nje samostalnost i jedinstvo zemalja ugarske krune. Tražio je reviziju određenih zakonskih članaka iz 1848. godine koji su ograničavali prava vladara i prelazili preko opravdanih hrvatskih zahtjeva. Na Ugarski sabor Franjo Josip pozvao je i delegaciju sabora trojedne kraljevine, kako bi raspravila sva važna pitanja u odnosima između nje i kraljevine Ugarske.151

Vladaru je bio interes postizanje nagodbe s Mađarima uz istovremeno sklapanje sporazuma između Hrvata i Mađara, čime bi se konačno riješilo pitanje političkog preuređenja države. Navedenim nagodbama ostvario bi se austro-ugarski dualizam, odnosno podjela Monarhije na austrijsku i ugarsku polovicu. Trojedna kraljevina ( zapravo građanska Hrvatska i Slavonija) dobila bi ograničenu političku autonomiju u sastavu kraljevine Ugarske, što su i vladar i Mađari smatrali sasvim dovoljnim. Na ujedinjenje Dalmacije, Vojne krajine i Rijeke s njezinim kotarom s građanskom Hrvatskom i Slavonijom nisu htjeli pristati ni austrijska ni mađarska strana. Prema austrijskim i mađarskim političarima, trojedna kraljevina trebala je ostati politički razjedinjena i ovisna o Austriji i Ugarskoj kao i do tada.

Žive saborske rasprave o uređenju državnopravnih veza trojedne kraljevine s kraljevinom Ugarskom vodile su se na Saboru u Zagrebu tijekom 1866. godine. No, prije nego spomenemo govore zastupnika koji su iznosili svoje mišljenje kako urediti odnose s Ugarskom, vrijedno je spomenuti i govor Ladislava Kukuljevića o financijskim problemima građanske Hrvatske i Slavonije. On je bio brat Ivana Kukuljevića, političara iz Narodne stranke. Ladislav se više bavio gospodarstvom. Između ostaloga, bio je sudac, veliki župan Križevačke županije, političar i rudarski poduzetnik. Ladislav je bio uzgajatelj prvog loznjaka u Ivancu za uzgoj američke loze otporne na bolesti.152

Ladislav Kukuljević govorio je na 13-oj sjednici Sabora od 20. siječnja 1866. On je spomenuo kako je Visoka dvorska kancelarija ( ured za hrvatsko-slavonske poslove u Beču, op. a.) poslala dopis kojim traži da se troškovi sabora moraju pokriti izvanrednim nametom od 14%. Prema Kukuljeviću, izravni godišnji porez za Hrvatsku i Slavoniju iznosi 1 870 732 forinte, dok svi nameti iznose 1 805 558 forinti. Ukupno bi sav izravni i neizravni porez sa svim nametima iznosio 7 197 386 forinti.

Provizorni katastar je 1851. godine procijenio čisti dohodak u građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji 7 179 897 forinti, što znači da Hrvatska i Slavonija bez Vojne krajine plaća izravnog i neizravnog poreza za 17 489 forinti više, nego što iznosi čitav čisti dohodak.

Kukuljević je izrazio nadu da bi kralj ( Franjo Josip, op. a.) učinio ono što bi bilo pravedno ako bi mu se ukazalo da „naš narod više poreza plaća nego što iznosi čitav čisti dohodak.“153 Govoreći dalje, Kukuljević je spomenuo i ovrhe koje se provode nad dužnicima uz pomoć vojske. Vojničke ovrhe samo u Varaždinskoj županiji 1863. koštale su preko 30 000 forinti. Narod rado plaća porez, ali ga više ne može plaćati, jer nema novaca da kupi sol „nego se mora kao marva crvenom solju hraniti, kad neima toliko novacah, da si žitka kupi, da kruh svojoj obitelji pribavi, onda je sigurno na skrajnjem stepenu.“ Kukuljević je dalje spomenuo općinske namete što u Hrvatskoj i Slavoniji čini najmanje pola milijuna forinti troška. Tu je i nepravda za gradove, što su im „fundalske takse“ oduzete bez odštete. Te takse bile su za gradove „čisti dohodak.“ Po Kukuljeviću, konačni porezni zaostaci iznose 3 304 589 forinti. To znači „dakle imala bi Hrvatska i Slavonija ove godine ( 1866., op. a.) sa ostatci bez obćinskog nameta 10 501 975 forinti“ za platiti.154

Stoga je Ladislav Kukuljević uputio Saboru molbu da se ne uvodi porez od 14% za namirenje troškova rada Sabora, jer bi to bila dodatna svota koju bi narod morao platiti. Ta svota iznosila bi 261 902 forinte. Kukuljević je predložio da se saborski troškovi namire „ne iz nameta, već iz državne blagajne, kamo i čitav naš porez teče.“ Predsjedavajući Sabora dr. Mirko Šuhaj odgovorio je da ova tema nije na dnevnom redu Sabora, te da će se o njoj raspravljati kada pitanje poreza bude na dnevnom redu. Dr. Šuhaj je predložio da se ta stvar preda na brigu Odboru za saborski proračun.155

Ovaj govor Ladislava Kukuljevića jasno pokazuje koliko su bili veliki troškovi poreza i prireza u građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji, bez ostalih zemalja trojedne kraljevine ( Dalmacije, Vojne krajine, Kvarnera, Rijeke i njezinog kotara). Ti troškovi sa svim neplaćenim zaostacima premašivali su čisti godišnji dohodak građanske Hrvatske i Slavonije. U takvoj nezavidnoj situaciji, kada su Hrvatska i Slavonija bile u velikim dugovima te kada osiromašeni narod nije mogao sebi ni sol kupiti, jasno je da je pregovaračka pozicija trojedne kraljevine ( u prvom redu građanske Hrvatske i Slavonije) bila prilično slaba prema Austriji i Ugarskoj. Siromašna zemlja teško da se može izboriti za svoja prava u sukobu s jačima.

Među najistaknutijim unionistima na Saboru 1865.-1867. bio je dr. Ante Stojanović, zastupnik slobodnog i kraljevskog grada Osijeka. On je održao nekoliko važnih govora iz kojih se mogu očitati ne samo njegov stav, nego i općenito unionistički stav prema sklapanju nagodbe s Mađarima.

U govoru od 20. siječnja 1866. na 13-oj sjednici Sabora, Stojanović je spomenuo kako imamo dva puta- jedan je put centralni parlament u Beču, drugi je put državni sabor zemalja pod krunu ugarsku spadajućih u Pešti. On se izjasnio za put u Peštu zato što „mi s Ugrima zajedničko javno pravo imamo.“

Stojanović je objasnio da smo mi ( to jest trojedna kraljevina i njezin narod, op. a.) jedna cjelina s Ugarskom „prema trećemu“ u pogledu vanjskih odnosa. Što se tiče unutarnjih odnosa „mi smo s Ugrima ravnopravan, slobodan i nezavisan narod.“ Ovaj naš dvostruki položaj određen je starim međunarodnim ugovorima, a uređen je i državnim temeljnim zakonom.156

Dr. Stojanović smatrao je da treba ići na Ugarski sabor u Peštu i tamo riješiti naše odnose s kraljevinom Ugarskom, za što imamo pravo i dužnost. Osvrnuo se i na članak 42. u kojem piše da je prestala svaka veza između trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske. Prema dr. Stojanoviću, na to treba odgovoriti i ugarska strana, a onda i kruna ( vladar, op. a.). Ako su sva ta tri faktora složna, onda tek naša izjava ( članak 42., op. a.) dobiva pravnu valjanost. On je smatrao također da Dalmacija spada u cjelokupnost naše zemlje i da bi morala biti zastupana na ovom Saboru.157 Svoj govor dr. Stojanović je zaključio riječima kako je Ugarski sabor jedini zakoniti organ na kojem mi možemo raspravljati „zajedničke stvari“ s Mađarima. Na tom saboru hrvatsko-slavonska strana trebala bi biti zastupana prema „sabornom redu iz 1848.“ Prema Stojanoviću, to je jedini zakoniti put. Svaki drugi put vodi na stranputice i štetan je za nas.158

Dva dana kasnije ( 22. siječnja 1866.) na 14-oj sjednici Sabora unionist barun Lazar Hellenbach podupro je dr. Stojanovića. Barun Hellenbach zauzeo se za sjedinjenje Dalmacije i Vojne krajine s građanskom Hrvatskom i Slavonijom. Za ugarske zakone iz 1848. rekao je da su bili „ubitačni za našu autonomiju.“ Hellenbach je izjavio da su njegova načela potpuna samostalnost trojedne kraljevine prema Ugarskoj i državna solidarnost ugarske krune prema Austriji. Uvjet tome je da se Ugarski sabor očituje na koji će nam način biti zajamčena samostalnost, te da vidimo hoće li ta solidarnost biti nama korisna. Dakle, ostaje na Ugarskom saboru da se izjasni.159

U nastavku govora barun Hellenbach pročitao je prijedlog rezolucije dr. Stojanovića kojim on izražava nadu da će odgovor Ugarskog sabora našim „narodnim zahtjevom i potriebam pravedan biti, i dosljedno oko izvedenja cjelokupnosti ovih kraljevinah bratinski nastojati.“ Ako odgovor Ugarskog sabora bude pozitivan, u tom slučaju, piše dalje u rezoluciji dr. Stojanovića, mi smo pripravni riješiti državnopravno pitanje u zajednici s Ugarskom na način „koji bi potrebam monarkije i željam krune s jedne, a s druge strane zakonitomu stanovištu zemaljah k kruni spadajućih odgovarao. Tim bi se ujedno položio temelj i predmet užjemu savezu sa Ugarskom, koji savez tek po uredjenju obćih državopravnih odnošaja svoje čisto opredieljenje i označenje dobiti može.“160 

Barun Hellenbach spomenuo je i drugi prijedlog kako riješiti odnose s kraljevinom Ugarskom. Bio je to prijedlog Odbora članova Narodne stranke, koja je i dalje imala većinu na Saboru. Odbor je sastavio rezoluciju prema kojoj trojedna kraljevina može biti „u zajedinstvu s kraljevinom Ugarskom, ali na temelju podpune državne jednakosti i ravnopravnosti obijuh kraljevinah kano dvajuh jednakih i ravnopravnih historičko-političkih osebinah jedne te iste krune.“161

Razlika između ova dva prijedloga o uređenju odnosa s kraljevinom Ugarskom bila je u tome što su unionisti željeli da Mađari izmijene neke članke iz svojih zakona iz 1848. koji su negirali posebnost trojedne kraljevine i njezina naroda prema kraljevini Ugarskoj i prema Mađarima. S druge strane, Narodna stranka tražila je da kraljevina Ugarska, to jest Mađari kao većinski narod u Ugarskoj priznaju teritorijalnu cjelovitost trojedne kraljevine, te njezinu potpunu ravnopravnost i nezavisnost od Ugarske. Bilo je to previše za mađarsku stranu. Mađari se nisu htjeli odreći Međimurja i luke Rijeka, dakle nisu priznavali teritorijalno jedinstvo trojedne kraljevine. Nisu priznavali ni potpunu nezavisnost trojedne kraljevine od Ugarske, to jest, nikad nisu priznali potpuni prekid odnosa s trojednom kraljevinom 1848., bez obzira na rat koji se tad dogodio između Hrvata i Mađara. Mađarska strana nije htjela priznati samim time ni ravnopravnost trojedne kraljevine prema Ugarskoj, jer je Ugarska bila politički, gospodarski i brojem stanovnika jača od trojedne kraljevine.

Kao što smo mogli vidjeti iz izlaganja Ladislava Kukuljevića, građanska Hrvatska i Slavonija bile su u velikim dugovima. Ti dugovi premašivali su tada čisti godišnji dohodak Hrvatske i Slavonije. Ništa bolja situacija vjerojatno nije bila ni u drugim krajevima ( Istra, Kvarner, Dalmacija, Vojna krajina.). Uostalom, kada bi mađarska strana dala velika prava trojednoj kraljevini i njezinu narodu, tada bi i drugi narodi Ugarske ( Slovaci, Srbi u Vojvodini i Rumunji u Erdelju) tražili za sebe ista ta prava, što bi oslabilo položaj Mađara. Vrlo vjerojatno, zahvaljujući nacionalnim pokretima u tim narodima, oni bi se u budućnosti politički odvojili od kraljevine Ugarske ( što se i dogodilo na kraju Prvog svjetskog rata 1918.), a to bi bio kraj mađarskih planova o pretvaranju kraljevine Ugarske u veliku mađarsku nacionalnu državu. Zbog toga su zahtjevi Narodne stranke bili previše za mađarske političare i nisu im htjeli udovoljiti. Zahtjevi unionista bili su daleko blaži i povoljniji za Mađare, te će se oni s njima i nagoditi u ljeto 1868. godine, a o čemu će još biti riječi u nastavku ove knjige.

Na Saboru se postavilo pitanje i zastupanja trojedne kraljevine na Ugarskom saboru. Do 1848. godine hrvatsko-slavonski zastupnici imali su pravo kolektivno zastupati trojednu kraljevinu na hrvatsko-ugarskom saboru u Požunu. To je značilo da ako je mađarska većina bila za neki prijedlog, a hrvatski zastupnici su bili protiv, onda se je taj zaključak odnosio samo na Ugarsku, a ne i na trojednu kraljevinu.

Zahvaljujući tom pravu, predstavnici trojedne kraljevine( koji su na saboru u Požunu bili u manjini ) nisu mogli biti nadglasani od mađarske većine. Pravo kolektivnog zastupanja ukinuli su mađarski zakoni iz 1848. godine, što je značilo da bi ubuduće predstavnici trojedne kraljevine imali samo osobni mandat, pa bi na taj način bili lako preglasani od mađarske većine i ne bi mogli utjecati na donošenje važnih odluka.

U vezi toga zastupnik Živojin Kirjaković na 15-oj sjednici Sabora održanoj 23. siječnja 1866. upozorio je da mi s Mađarima imamo jedno državno pravo, ali moramo priznati da je to pravo godine 1848. „obustavljeno.“ Zašto? „Jer je naše pravo kolektivne representacije prekinuto.“ Kirjaković se izjasnio za povratak prava na kolektivno zastupanje trojedne kraljevine, ali je bio protiv toga „da u smislu zakonah ugarskih od god. 1848. ugovaramo s Ugarskom.“ Istaknuo je kako ti zakoni za nas nemaju važnosti, jer nisu proglašeni na našem Saboru. To znači da na temelju tih mađarskih zakona iz 1848. ne možemo poslati zastupnike na Ugarski sabor. Kirjaković je bio spreman prihvatiti prijedlog dr. Stojanovića o uređenju odnosa s kraljevinom Ugarskom, ali mu se nije svidjelo tumačenje u prijedlogu „da se mi zakonah ugarskih od god. 1848. držati moramo.“ Njemu se nije dopao ni prijedlog Odbora Narodne stranke, smatrajući kako bi trebalo sastaviti novi prijedlog.162

Idući dan ( 24. siječnja 1866.) Ivan Kukuljević polemizirao je s dr. Stojanovićem i drugim unionistima. Kukuljević je naveo riječi dr. Stojanovića kako moramo birati između dva puta- u Beč ili u Peštu. Za Stojanovića je bio bolji put u Peštu, ali se Kukuljević s tim nije složio. Izjavio je kako će do apsolutizma svakako doći, jer njemačka većina u Beču kao i mađarska većina u Pešti prema nama jednako je neprijateljski raspoložena. Oni imaju većinu u svojim saborima pa mogu diktirati zakone po svojoj volji. Kukuljević je zastupao ideju „narodne i ustavne ravnopravnosti,“ to jest on i njegovi kolege iz Narodne stranke i dalje su bili za federativno uređenje Monarhije, iako je postajalo sve očitije da od njega neće biti ništa. Kukuljević je tražio i ujedinjenje Dalmacije s građanskom Hrvatskom i Slavonijom, a odnose između trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske trebalo je urediti na temelju našega „javnoga prava,“ misleći pritom posebno na zaključak iz 1861. godine ( članak 42., op. a.). Za razliku od unionista koji su rado isticali kako su Mađari u povijesti poštivali narodna prava i autonomije nemađarskih naroda Ugarske, Kukuljević je podsjetio da „Ugarska izza godine 1790., a osobito izza god. 1848. nije više slobodna domovina različitih narodah tamo živućih,“ već se ona pretvorila u „ustavno-samovladnu Magjarsku.“ Stare narodne pokrajine u Ugarskoj su nestale, tvrdio je Kukuljević, dok se u javnom životu nameće mađarski jezik.163

Kukuljević je u svom govoru istaknuo preobrazbu koja se zbila na području Ugarske tijekom prve polovice 19. stoljeća-od srednjovjekovnog kraljevstva u kome su se poštivala povijesna i državna prava svih naroda i zemalja krune svetog Stjepana, Ugarska se pod utjecajem mađarskog nacionalizma pomalo pretvarala u nacionalnu državu Mađara, dok je drugim narodima prijetila mađarizacija, na koju su članovi Narodne stranke stalno upozoravali.

Đakovački biskup Josip Juraj Strossmayer govorio je na Saboru 25. siječnja 1866. Zauzeo se za „samosvojnost ovih zemaljah i narodah“, dokazujući kako je trojedna kraljevina kroz povijest bila neovisna prema kraljevini Ugarskoj. Tako je sabor u Cetinu izabrao 1527. austrijskog nadvojvodu Ferdinanda I. Habsburgovca za našega vladara, a hrvatska Pragmatička sankcija donešena je prije ugarske sankcije. Strossmayer je bio vjeran federalizmu, tvrdeći da je i Mađarima kao i ostalim narodima Monarhije u interesu da se tako uredi država, kako bi svi narodi bili slobodni i ravnopravni. On je smatrao dobrim rješenjem uređenje odnosa s Ugarskom na temelju članka 42., priznajući i da smo mi „vis-a-vis Ugrom sigurno slabi.“ Strossmayer je prigovorio dr. Stojanoviću što brani mađarske zakone iz 1848., čime se ne radi u korist saveza s Ugarskom, već se samo nastavljaju razmirice između nas i Mađara.164

Federalističko uređenje Monarhije bilo je dobro rješenje za pretežno slavenske narode Monarhije, ali se Austrijanci i Mađari nisu s time slagali. Strossmayer je pomalo naivno vjerovao kako će na temelju povijesnog i državnog prava trojedne kraljevine moći ostvariti što veću samostalnost trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije prema Austriji i kraljevini Ugarskoj. Istina je da su Hrvati donijeli Pragmatičku sankciju, ali ona nikada nije bila priznata ni od bečkog dvora, ni od Ugarskog sabora. Za razliku od hrvatske sankcije, ugarska Pragmatička sankcija bila je potvrđena 1723. od cara Karla III. i kao takva bila je važeći dokument, koji su uzimali u obzir ne samo mađarski političari već i car i kralj Franjo Josip u 1860-ima. Ideja o samostalnoj Hrvatskoj, baš kao i ideja o federativnoj zajednici naroda Monarhije nikada nije ostvarena. Sve do propasti Austro-Ugarske 1918. Austrijanci i Mađari imali su prevlast nad ostalim narodima toga carstva. Tek krajem 20. stoljeća ( u 1990-ima) ostvarila se ideja hrvatske samostalnosti, dok se ideja složne zajednice nezavisnih naroda i država Srednje Europe ostvarila tek početkom 21. stoljeća pristupanjem tih država Europskoj uniji.

Dr. Josip Vranyczany iz okruga Ozalj govorio je na 26-oj sjednici Sabora održanoj 9. veljače 1866. On se osvrnuo na hrvatsku povijest, tvrdeći kako je naš položaj bio federacija prema Ugarskoj i to sasvim „personalne naravi,“ jer smo imali zajedničkog samo kralja. Tijekom vremena naši su preci, uvidjevši da ne mogu sve državne poslove sami obavljati i braniti „sklopili tjesniju realnu federaciju s Ugarskom.“ U sadašnjem položaju, naglasio je Vranyczany, mi smo „sasvim pravno i faktično odruženi od Ugarske i taj naš čin sankcionirali smo u čl. 42 g. 1861.“ Po tom članku mi smo sve svoje domaće i najviše državne poslove „uzeli u svoje ruke kao neodvisna država.“ Ipak, zadržali smo pravo na zajedničku krunu i krunidbu.165 U nastavku govora dr. Vranyczany je spomenuo koje su naše najveće potrebe: cjelovitost trojedne kraljevine, autonomija i ustavna sloboda. Beč neće udovoljiti našim zahtjevima, pa moramo tražiti saveznika.

Nama ne preostaje „drugi saveznik nego onaj, s kojim smo već kroz 800 godinah u savezu u tu svrhu živili,“ misleći pritom na Mađare. Dr. Vranyczany smatrao je da federacija nije moguća, jer „faktori državni, sada u carstvu obstojeći, imadu zbilja dualističan temelj.“ On je pitao nije li dualistična federacija drugi naš bedem „koj brani našu autonomiju proti neposrednomu napadanju austrijskoga centruma?“ Dr. Vranyczany ukazao je i na činjenicu germanizacije i napadanja na naš ustav, zbog čega mi moramo težiti savezu s Ugarskom.166

Mihajlo Polit, srpski liberal i zastupnik na Saboru govorio je na 46-oj sjednici od 9. ožujka 1866. godine. On je izjavio kako je federacija u Austriji nemoguća, jer su za to samo dva naroda- Česi i Hrvati. Protiv federacije su Srbi, Talijani, Rumunji, Mađari i Nijemci. Federacija nije spasonosna, jer Česi i Hrvati nemaju dovoljno snage da sruše centralizaciju i njemački apsolutizam. Tu snagu ima „samo Ugarska, a napose mađarski narod.“ Po Politovu mišljenju, trojedna kraljevina s Bečom nikakva posla ne može imati, nego ga može imati samo u solidarnosti i jedinstvu s Ugarskom.167 Svoj govor završio je riječima da se treba držati solidarnosti s Ugarskom, jer nam bez toga nema spasa. Trojedna kraljevina može birati hoće li vegetirati ( životariti, op. a.) kao austrijska provincija ili će sebi u savezu s Ugarskom prokrčiti put ljepšoj budućnosti na europskom istoku.168

Iz govora dr. J. Vranyczanyja i M. Polita možemo vidjeti kako je dio saborskih zastupnika bio svjestan kako federacija u Monarhiji nije moguća. To je bila dobra ideja, ali većina naroda Monarhije za nju nije bila zainteresirana. Stoga nije bilo drugog izbora nego se držati saveza s Ugarskom, koja je po svojoj povijesti, običajima i državnom pravu bila bliža trojednoj kraljevini od Austrije. To sve pokazuje da politika unionista koji su tražili tješnji savez s Ugarskom nije bila promašena ni izdajnička.

Osječki zastupnik dr. Ante Stojanović govorio je na 46-oj sjednici Sabora od 9. ožujka 1866. Zamjerio je nadbiskupu i kardinalu J. Hauliku što već treći put opominje i poziva naš narod u ovom saboru da idemo u Carevinsko vijeće. Haulik nije spomenuo da trebamo ići u Beč da bi dobili natrag Dalmaciju ni Vojnu krajinu. Prema Stojanoviću, nadbiskupu Hauliku je „deveta briga“ hoće li nam Beč ako pošaljemo zastupnike u Carevinsko vijeće zaista dozvoliti našu cjelovitost i priznati naše pravo.169 Dr. Stojanović je u nastavku govora spomenuo da mi ( to jest unionisti, op. a.) ne idemo tražiti savez s Ugarskom iz neke sentimentalnosti, već iz političke nužde, da obranimo ustav. Mi ćemo jedva nešto s Ugarskom isposlovati, a bez nje sigurno ništa. Dr. Stojanović bio je protiv odlaska u Beč jer nije vjerovao da trojedna kraljevina može išta više i bolje dobiti od Austrije. Prema Stojanovićevim riječima, Austrija ne poštuje naše staro pravo, staro tisuću godina i potvrđeno svečanim prisegama kraljeva.170

Na vladarev poziv vođeni su pregovori dva mjeseca ( od 16. travnja do 16. lipnja 1866. godine) između regnikolarnih deputacija Hrvatskog i Ugarskog sabora. Hrvatsku deputaciju činilo je 12 članova iz redova Narodne stranke, na čelu s biskupom Strossmayerom. Prilikom pregovora dvaju poslanstava hrvatski predstavnici inzistirali su da Mađari priznaju zakonski članak 42. iz 1861. Oni su to odbili učiniti, smatrajući da 1848. nisu prekinute državnopravne veze između dviju kraljevina, te da Rijeka i Međimurje nisu hrvatski teritorij. Kada se raspravljalo o posebnim i zajedničkim hrvatsko-ugarskim poslovima, mađarski su predstavnici kao posebne hrvatske poslove smatrali samo upravu, pravosuđe, bogoštovlje i prosvjetu. Hrvatska deputacija nije prihvatila mađarske stavove, pa su pregovori 16. lipnja 1866. završili bez rezultata.171

Mađarima se nije žurilo u pregovorima, jer su provodili politiku čekanja kako bi vidjeli dalji razvoj događaja u zemlji i izvan nje. Austrija se tada nalazila u nezavidnom položaju. Stanje njezinih financija ponovno je bilo problematično, a na vidiku je bio i rat s Pruskom i Italijom. Od ishoda rata ovisio je i dalji odnos političkih snaga u Monarhiji. Ukoliko bi Austrija bila poražena, to bi oslabilo njezin položaj u Europi i u Monarhiji, pa bi njeni političari bili skloniji nagodbi s Mađarima radi opstanka države. Prema trojednoj kraljevini mađarski političari također su provodili politiku čekanja. U Saboru 1866. većinu je imala Narodna stranka, ali su unionisti neprekidno zagovarali nagodbu s Mađarima, što je njima išlo u prilog. U tijeku priprema za rat protiv Pruske i Italije Franjo Josip ponovno je raspustio sabor trojedne kraljevine i Ugarski sabor, ostavivši i taj put otvorenim pitanje uređenja državnopravnih veza između Austrije, kraljevine Ugarske i trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije.

Habsburška Monarhija pobjeđivala je na talijanskom bojištu 1866., ali je doživjela težak poraz protiv Pruske kod Sadove u Češkoj 3. srpnja 1866. Poslije tog poraza, Franjo Josip sklopio je mir s Prusima u Pragu 23. kolovoza 1866. Još za trajanja rata mađarski političari na čelu s Ferenczom Deakom ( takozvani odbor 67-orice) izradili su nagodbeni prijedlog, iznijevši u njemu uvjete mađarske strane za nagodbu s Austrijom.172

Uslijed događaja prethodnih 20-ak godina, a naročito poslije ovog rata, političkim krugovima u Austriji i Ugarskoj postalo je jasno kako se apsolutizam više ne može održati. Do tog saznanja došao je i sam Franjo Josip, koji je skoro puna dva desetljeća različitim političkim igrama nastojao održati svoju osobnu najvišu vlast u državi. S druge strane, Mađarima je postalo jasno da u tadašnjoj situaciji moraju odustati od ideje o mađarskoj nezavisnoj državi.

Nakon rata 1866. i pobjede Pruske postojala je realna mogućnost da Austrija i cijela zapadna polovica Monarhije ( uključujući tu Češku i slovenske pokrajine) bude uključena u sastav Velike Njemačke. Na istoku je Monarhija ( ugarske zemlje) graničila s velikim ruskim carstvom koje je također bilo spremno na teritorijalno širenje prema zapadu. Prema tome, mađarska država mogla je biti stiješnjena između dva velika carstva- njemačkog i ruskog i vjerojatno bi potpala pod utjecaj jednog od njih.

Slična bojazan postojala je tada i u hrvatsko-slavonskih političara. Ako bi Austrija ušla u sastav Njemačke, mogle bi se i zemlje trojedne kraljevine naći u njoj. Tada bi Hrvati, Slavonci i Dalmatinci kao narodna manjina bili izvrgnuti germanizaciji, a ista sudbina zadesila bi i Čehe i Slovence. Iz tog razloga mađarskim je političarima kao i političarima slavenskih naroda u Monarhiji bilo stalo do opstanka države, ali uz njezino političko preuređenje, kojim bi se osigurao nesmetan društveno-politički razvoj njihovih zemalja i naroda. Razlika je bila u tome što su se austrijski i mađarski političari te sam vladar odlučili za dualističko rješenje, čemu su se protivili političari slavenskih naroda u Habsburškoj Monarhiji.

Poslije rata s Pruskom i Italijom, u jesen 1866. započeli su pregovori Franje Josipa s mađarskom stranom, konkretno s Ferenczom Deakom i Gyulom Andrassyjem oko utanačenja austro-ugarske nagodbe. Tada je Franjo Josip otpustio ministra-predsjednika Richarda Belcredia, a kao njegovog zamjenika imenovao je saskog grofa Friedricha Beusta ( 7. veljače 1867.), koji je za razlika od Belcredia bio pristaša nagodbe s Mađarima. Pregovori između Beča i Mađara vođeni su uspješno, jer su obje strane bile spremne na dogovor i bilo je pitanje dana kad će nagodba biti konačno sklopljena i službeno objavljena. Vladar je naredio novi saziv Hrvatskog i Ugarskog sabora za 19. studeni 1866. sa zadaćom da ponovno raspravljaju o uređenju odnosa između Austrije, Ugarske i trojedne kraljevine. Na saboru u Zagrebu većinu su i dalje imali pristaše Narodne stranke dok su unionisti bili u oporbi. Narodnjaci su 19. prosinca 1866. većinom od 86 prema 44 glasa, uz četiri suzdržana zastupnika donijeli adresu ( rezoluciju, op. a.) kojom trojedna kraljevina odbija poslati zastupnike na Ugarski sabor. Tom adresom ponovno je zatraženo ujedinjenje hrvatskih zemalja, istaknuta je državna posebnost trojedne kraljevine i zatraženo formiranje odgovorne hrvatske vlade te zajedničke vlade za cijelu Monarhiju. Cilj adrese bio je sklapanje nagodbe s Austrijom prije nego što to učini Ugarska na štetu trojedne kraljevine. Vladaru se tekst adrese nije svidio, jer je ispunjenje njenih odredbi bilo protivno austrijskim i mađarskim interesima. Stoga je Franjo Josip ponovno raspustio Hrvatski sabor 9. siječnja 1867. godine, nastavljajući pregovore s mađarskom stranom.173

Tijekom prosinca 1866. na Saboru u Zagrebu i dalje su vođene rasprave o uređenju odnosa između trojedne kraljevine, Austrije i Ugarske. Dok je dio članova Narodne stranke bio sklon sklapanju nagodbe s Austrijom, unionisti su se i dalje zauzimali za nastavak pregovora s Ugarskim saborom i za sklapanje nagodbe s Mađarima. Među njima bio je i dr. Ante Stojanović iz Osijeka.

Na 60-oj sjednici Sabora održanoj 17. prosinca 1866. dr. Stojanović se požalio na podmetanja pojedinih zastupnika da nije domoljub, to jest da se „Magjarom zavjerio dušom i tielom.“ Na takva podmetanja on je odvratio da želi braniti „zakonitost i ustavnost protiv bilo koga.“174 Stojanović se zauzeo za nastavak pregovora s Mađarima, obrazlažući to činjenicom da Austrija nikada nije držala do ugovora koje je sklapala, osim do onoga što je njoj išlo u prilog. Kao osnovu za pregovore s Mađarima Stojanović je predložio članak 42., koji je prihvatio i ugarski kraljevinski odbor a spreman ga je predložiti i Ugarskom saboru. On je vjerovao kako će Mađari tijekom pregovora prihvatiti članak 42. i zahvaljujući njemu moći će se osigurati određena autonomija trojedne kraljevine. Osvrćući se na povijesne veze s Ugarskom, dr. Stojanović istaknuo je kako su Mađari kroz povijest poštivali posebnost našeg naroda i kraljevine, pozivajući se pritom i na adresu Ugarskog sabora iz 1861. U toj adresi pisalo je da je trojedna kraljevina „posebna država“ i da s Mađarima ugovaramo odnose „kao narod s narodom,“ te da će naši zastupnici trojednu kraljevinu kolektivno zastupati na Ugarskom saboru. Stojanović je priznao da su mađarski zakoni iz 1848. ukinuli pravo trojedne kraljevine da bude kolektivno zastupana na Ugarskom saboru, ali je podsjetio da su do 1848. godine njihovi zakoni to dopuštali.175

Dr. Stojanović se kritički osvrnuo na mogućnost sklapanja nagodbe s Austrijom. Zapitao je, ako ne moramo ići u Peštu, zašto moramo ići u Beč, ako smo samostalni? Otići u Beč i sklapati nagodbu s Nijemcima za njega nije dokaz naše samostalnosti. Pitao je i ako nije domoljubno tražiti savez s Ugarskom, kakvo je domoljublje tražiti savez s Nijemcima, našto su mu počeli povlađivati unionistički zastupnici.176

Isti dan ( 17. prosinca 1866.) dr. Ante Starčević, prvak Stranke prava osudio je obje politike dogovaranja s Bečom i Peštom. Po njemu, Dalmacija ni Vojna krajina nisu nikoga izabrale da ih zastupa u Pešti niti su ikada priznale ono što neki zovu „interesi Hrvatske s Austrijom.“ Tako je bilo i u prošlosti, govorio je dalje Starčević. I tada su se neki predstavljali za zastupnike naroda, koji oni uistinu ne zastupaše.

Na kraju govora Starčević je poželio „dobar uspjeh“ svima onima koji taj posao ( dogovor s Austrijom ili Ugarskom, op. a.) rješavaju „protiv očite volje svega naroda hrvatskoga.“177 Stranka prava ostala je u manjini i nije mogla utjecati na tadašnje odluke Sabora, baš kao što je bilo i 1861. godine. Po sudu A. Starčevića, obje politike ( dogovaranja s Bečom ili Peštom) bile su pogrešne. Jedina dobra mogućnost za narod trojedne kraljevine bila je nezavisna hrvatska država, koja se međutim tada nije mogla ostvariti.

Dr. Stojanović nastavio je svoje izlaganje i idući dan ( 18. prosinca 1866. ) na 61-oj sjednici Sabora. Naša Pragmatička sankcija( iz 1712., op. a.) je izraz našeg državnog prava. Naše zajedništvo s Ugarskom zasniva se na tome što smo zakonodavnu vlast stoljećima izvršavali u jednom tijelu ( zajedničkom hrvatsko-ugarskom saboru u Požunu, op. a.).178 Ugarska Pragmatična sankcija ne prejudicira našoj, nego jedna drugu brani i štiti. Ako smo mi saveznici, rekao je dr. Stojanović misleći na Hrvate i Mađare, onda moramo kad je nužda sjedinjenim silama raditi, a ne savezniku okrenuti leđa. Svoj govor Stojanović je završio riječima Ferencza Deaka, tada vodećeg mađarskog političara, kako će doći do dogovora između nas i Mađara.179

Nakon Stojanovića riječ je dobio Ivan Kukuljević iz Narodne stranke, koji je rekao kako neki zastupnici zagovaraju politiku čekanja, da vide kako će se razvijati politička situacija. Prema Kukuljeviću, politika čekanja je loša, jer za koji mjesec može nestati „Hrvatske i trojedne kraljevine,“ a što će dovesti do gubitka slobode za naš narod. Za razliku od dr. Stojanovića koji je isticao kako su Mađari poštivali političku posebnost trojedne kraljevine, Kukuljević je izjavio da od ugarske strane „cjelokupnost trojedne kraljevine priznata nije…virtualno pravo na djelove trojedne kraljevine priznato nije.“180

Kukuljević je stoga smatrao da je nemoguća nagodba s Mađarima koja bi štitila hrvatske nacionalne interese. Međutim, dok su unionisti bili dosljedno za sklapanje saveza s kraljevinom Ugarskom, članovi Narodne stranke su tijekom 1860-ih bili spremni sklopiti savez s Ugarskom, a jedan dio njih ( iz Samostalne narodne stranke, poput Ivana Mažuranića i nadbiskupa Jurja Haulika) i s Austrijom. Ipak, događaji su pokazali da Narodna stranka nije mogla sklopiti povoljnu nagodbu za trojednu kraljevinu ni s Austrijom niti s kraljevinom Ugarskom po svojim uvjetima. Narodna stranka tražila je ujedinjenje svih zemalja trojedne kraljevine pod vlašću bana i sabora ( to jest, tražilo se pripojenje Dalmacije, Rijeke i njezina kotara te Vojne krajine, Međimurja i kvarnerskih otoka građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji) te potpunu ravnopravnost trojedne kraljevine s kraljevinom Ugarskom. Takvi zahtjevi nisu se sviđali ni austrijskoj ni mađarskoj strani, pa je politika Narodne stranke doživjela neuspjeh.

Kako nije bilo realno očekivati stvaranje nezavisne hrvatske države u 1860-ima, ali ni kasnije, i Stranka prava je doživjela neuspjeh. Unionisti su 1866. bili i dalje u manjini na Saboru, prezreni od narodnjačke većine kao oni koji rade u interesu Mađara, a na štetu trojedne kraljevine, što je svakako bila gruba kleveta na njihov račun. Trojedna kraljevina ostala je na margini političkih zbivanja u Habsburškoj Monarhiji krajem 1866. i početkom 1867. godine.

U međuvremenu je državni ministar-predsjednik Friedrich Beust u ime vladara vodio pregovore s Mađarima, dok su se u Ugarskom saboru vodile rasprave o uvjetima pod kojima se trebala sklopiti nagodba s Austrijom. Vladar je uvjetovao povratak ugarskog ustava i sklapanje nagodbe odricanjem Mađara od zakona iz 1848. godine. Ovom uvjetu suprotstavila se skupina zastupnika u Ugarskom saboru predvođena Kolomanom Tiszom, tvrdeći da vladar treba potvrditi te zakone prije nego se sklopi nagodba između Austrije i Ugarske. Ugarski sabor je većinom glasova ipak prihvatio prijedlog Ferencza Deaka da se o vladarevim prijedlozima za sklapanje nagodbe raspravlja čim Ugarska dobije natrag stari ustav.181

Pregovori oko sklapanja nagodbe de facto su okončani u veljači 1867. Cijeli postupak oko stupanja Nagodbe na snagu formalno je završen takozvanim nagodbenim člankom od 21. prosinca 1867. ( ili zakonski članak XII:1867.), koji je ugovoren između posebnih odbora Carevinskog vijeća i Ugarskog sabora. Država je tako podijeljena na dva dijela- Austriju i Ugarsku, koji su bili povezani osobom vladara i zajedničkim poslovima ( vanjska politika i trgovina, vojska i zajedničke financije). Postojala su i zajednička ministarstva i odbori Austrijskog i Ugarskog sabora koji su raspravljali o tim poslovima. Hrvatske zemlje nagodbom bile su politički podijeljene između austrijske i ugarske polovice države. Država je promijenila ime u Austro-Ugarska. Poslije sklapanja nagodbe, Austrija i Ugarska imale su svaka zasebni parlament i vladu koji su upravljali svojom polovicom Monarhije.182 Carine i trgovinski savez Austrije i Ugarske, kao i povelju Austrijsko-mađarske banke obje vlade i oba parlamenta trebali su obnavljati svakih deset godina.183

Austro-ugarskom nagodbom pobijedila je ideja dualizma u preuređenju države, za koju su se zalagali austrijski i mađarski politički krugovi. S tom idejom složio se i Franjo Josip. Nadanja političara Narodne stranke i čeških političara da će se država preurediti u federaciju ravnopravnih naroda time su se izjalovila. Dva najveća i politički najjača naroda podijelila su svoju vlast nad ostalim, pretežito slavenskim narodima Monarhije. Nagodba je izazvala veliko razočaranje u trojednoj kraljevini, jer nije došlo do ujedinjenja svih zemalja pod vlašću bana i Sabora u Zagrebu, a za što su se zauzimale sve tri političke stranke- Narodna stranka, Unionistička stranka i Stranka prava. U takvoj situaciji, hrvatsko-slavonskim političarima nije preostalo ništa drugo nego sklopiti nagodbu s Mađarima. Na to su naprosto bili prisiljeni jer su se građanska Hrvatska i Slavonija nagodbom našle u ugarskom dijelu Monarhije.

Karta 2. Politička karta Austro-Ugarske na kojoj su kraljevine Hrvatska i Slavonija označene crvenom bojom

Jedina opcija koja je još preostala bila je ona unionistička, kojoj je cilj bio sklapanje novog saveza s Ugarskom uz priznavanje minimalne autonomije za građansku Hrvatsku i Slavoniju.

Sabor trojedne kraljevine u Zagrebu odgođen je 9. siječnja 1867., da bi ga vladar ponovno sazvao za 1. svibanj 1867.184 Sabor je dobio zadatak od vladara da konačno riješi pitanje odnosa s kraljevinom Ugarskom. Ugarski sabor također je raspravljao o odnosima s trojednom kraljevinom, pa je zaključkom od 8. travnja 1867. pristao na ograničenu hrvatsku autonomiju, osporavajući dijelom članak 42. iz 1861. Ugarski sabor bio je protiv prijedloga da se trojednoj kraljevini vrate Rijeka i Međimurje te da trojedna kraljevina bude samostalno zastupana u tijelu koje je trebalo raspravljati o zajedničkim poslovima za cijelu Monarhiju. Hrvatski sabor na to je odgovorio vladaru adresom ( rezolucijom, op. a.) od 18. svibnja 1867. da ne može poslati predstavnike na njegovu krunidbu za ugarsko-hrvatskoga kralja jer državnopravna pitanja s Ugarskom još nisu riješena. Narodna stranka koja je imala saborsku većinu protivila se i dalje sklapanju nagodbe s kraljevinom Ugarskom pod mađarskim uvjetima. Vladar je ponovno bio nezadovoljan adresom Sabora, pa ga je opet raspustio 25. svibnja 1867., a njegovo krunjenje obavljeno je u Pešti 8. lipnja 1867. godine bez hrvatskih predstavnika.185

Građanska Hrvatska i Slavonija našle su se 1867. godine u bezizlaznoj situaciji, prepuštene Mađarima na milost i nemilost, s kojima je trebalo sklopiti kakav-takav dogovor. Narodna stranka pružala je uzaludan otpor odbijajući sklopiti nagodbu koja bi bila napravljena po diktatu mađarske strane, a na štetu trojedne kraljevine i njezina naroda. Zbog otpora narodnjaka ( to jest članova Narodne stranke) Franjo Josip, ali i mađarska strana bili su sve nestrpljiviji da se pitanje odnosa trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske što prije riješi.

Nezadovoljan razvojem događaja u Monarhiji, ban Josip Šokčević podnio je ostavku, a 27. lipnja 1867. Franjo Josip je namjesnikom banske časti imenovao unionistu baruna Levina Raucha. On je od vladara dobio zadatak da poduzme mjere kako bi se čim prije sklopila Hrvatsko-ugarska nagodba. Barun Rauch započeo je s političkim progonima protivnika unionističke politike, u prvom redu narodnjaka i pravaša, kako bi osigurao pobjedu unionista na predstojećim saborskim izborima. Kraljevskim reskriptom od 20. listopada 1867. oktroiran je novi izborni red ( zakon, op. a.) po kome je povećan broj virilista u Saboru, poglavito iz redova unionista, dok je broj biranih zastupnika ograničen na 66.

Zahvaljujući izbornom redu koji ih je favorizirao i progonima političkih protivnika, na izborima za Sabor koji su održani od 19. studenog do 23. prosinca 1867. unionisti su osvojili većinu od 52 biranih zastupnika ( ne računajući tu i viriliste, op. a.), narodnjaci su imali 14 zastupnika a pravaši nijednog.186

Zbog nečasne pobjede na namještenim izborima unionisti su postali još više omraženi od strane svojih suvremenika, a negativno mišljenje o njima zadržalo se u hrvatskoj historiografiji ( povijesnoj znanosti) do današnjih dana, što je neopravdano. S obzirom na razvoj političkih događaja u Monarhiji u razdoblju 1861.-1867. koji su doveli do sklapanja Austro-ugarske nagodbe, a o kojima sam već pisao, očito je kako se izjalovila i narodnjačka i pravaška politika, te na kraju građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji nije preostalo ništa drugo nego da prihvate unionističku politiku. Na unioniste su računali 1867. i Franjo Josip i Mađari. Sami unionisti bili su svjesni već i prije sklapanja Austro-ugarske nagodbe da građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji ništa drugo ne preostaje osim nagodbe s Mađarima, zbog čega su se cijelo vrijeme i zauzimali za to. Njihova politika bila je racionalna i utemeljena na društveno-gospodarskim vezama s kraljevinom Ugarskom. Unionisti su vjerovali kako bolja budućnost za građansku Hrvatsku i Slavoniju, kao i za sve ostale zemlje trojedne kraljevine može biti utemeljena samo na suradnji s Mađarima i kraljevinom Ugarskom.

8. Sklapanje Hrvatsko-ugarske nagodbe 1868. godine

Sabor u novom sazivu sastao se 8. siječnja 1868. s namjerom da se što prije pošalje hrvatska deputacija ( poslanstvo, delegacija, op. a.) u Peštu na sklapanje nagodbe. Oporbu je činilo tek 14 zastupnika Narodne stranke koji su napustili Sabor u znak protesta zbog neslaganja s unionističkom politikom. Tako su unionisti ostali sami u Saboru i 30. siječnja 1868. izabrali su 12 zastupnika kao članove regnikolarne deputacije koji su trebali poći u Peštu na pregovore s regnikolarnom deputacijom Ugarskog sabora.187

Među samim unionistima postojale su razlike u pogledu stava prema nagodbi s Mađarima. Većina je smatrala da Hrvatska i Slavonija trebaju stupiti u što užu vezu s kraljevinom Ugarskom i pritom nisu željeli boriti se za njihovu veću autonomiju. Ovu skupinu predvodili su grofovi Ladislav Pejačević i Koloman Bedeković. Manjina unionista predvođena Jovanom Živkovićem smatrala je da Hrvatska i Slavonija trebaju dobiti široku državnopravnu autonomiju a posebno u pogledu financijske samostalnosti prema kraljevini Ugarskoj.188

Pregovori izaslanstava Hrvatskog i Ugarskog sabora trajali su u Pešti od travnja 1868. do 24. srpnja iste godine. Hrvatsko-ugarska nagodba, suprotno članku 42. polazila je od kontinuiteta ugarsko-hrvatske državne zajednice. Nagodbom je poreknut prekid državnopravnih veza 1848. i istaknuto da je Hrvatska dio zemalja ugarske krune, koje su prema ugarskoj Pragmatičkoj sankciji „međusobno nerazdružive,“ ( s tim stavom složili su se i hrvatsko-slavonski unionisti, op. a.). Hrvatskoj je priznata politička individualnost i pravo na teritorijalnu cjelokupnost te autonomija u unutrašnjim poslovima u skladu s člankom 42.189

U pogledu financijske samostalnosti nagodba je bila dosta nepovoljna za Hrvatsku. Unatoč činjenici da su se Jovan Živković i još dvojica unionista ( grof Julije Janković i Ignjat Brlić) u hrvatskoj deputaciji zalagala da Hrvatska ima svoj državni proračun, te da je i mađarska strana na čelu s F. Deakom bila spremna pristati na taj zahtjev, većina od 12 unionističkih poslanika odustala je od toga, tako da Hrvatska nije dobila svoj proračun. Zašto? Kada su izneseni brojčani podaci o prihodima i rashodima Hrvatske, ispostavilo se da bi hrvatsko sudjelovanje u podnošenju zajedničkih hrvatsko-ugarskih troškova bilo toliko da Hrvatska ne bi mogla izdržavati vlastitim prihodima ni rashode za svoju minimalnu autonomiju. Stoga su unionisti žrtvovali hrvatsku financijsku samostalnost a zauzvrat je ugarska strana obvezala se isplatiti Hrvatskoj svake godine svotu ( paušal) od 2,2 milijuna forinti, što je prema računu ugarske vlade bilo 45% hrvatskih prihoda ( takozvana tangenta). Zauzvrat je 55% prihoda iz Hrvatske odlazilo u Peštu. Nagodba je sklopljena na rok od 10 godina, uz klauzulu da se nakon toga mogla ponovno obnoviti.190

Podatak koji govori da građanska Hrvatska i Slavonija nisu imale dovoljno prihoda ni da bi mogle pokriti troškove svoje autonomije jasno pokazuje kako su bila nerealna očekivanja pripadnika Narodne stranke i Stranke prava da trojedna kraljevina stekne visok stupanj autonomije u Monarhiji ili čak političku nezavisnost. Građanska Hrvatska i Slavonija, baš kao i ostale zemlje trojedne kraljevine imale su slabo razvijenu industriju, zanate, trgovinu i promet. Većina stanovništva u trojednoj kraljevini bili su siromašni seljaci, koji su baveći se poljoprivredom jedva preživljavali. O tome svjedoči i govor Ladislava Kukuljevića održan na Saboru 20. siječnja 1866., kada je on iznio i podatke o porezima i dugovima koje je građanska Hrvatska i Slavonija morala platiti, a koji su prelazili visinu njihova čistog dohotka. O tom govoru pisao sam u sedmom poglavlju ove knjige. U tako nezavidnoj gospodarskoj situaciji unionisti su bili prisiljeni složiti se sa stavovima mađarskih političara i pristati na gore navedenu financijsku klauzulu Nagodbe.

Nagodbom su bili uređeni odnosi između trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske u mnogim pitanjima. Prema nagodbi one čine jednu te istu državnu zajednicu prema drugim zemljama Monarhije. Vladar im je zajednički i on će se kruniti krunom svetog Stjepana. Ove kraljevine imat će zajedničko zastupstvo ( parlament, op. a.), zakonodavstvo i zajedničku vladu. Određeni su i zajednički poslovi, a trojedna kraljevina je trebala davati 55% svojih prihoda za pokriće zajedničkih hrvatsko-ugarskih troškova. Hrvatska i Slavonija su na Ugarski sabor mogle slati 29 zastupnika u Donji dom i dvojicu u kuću velikaša ( Gornji dom, op. a.). Ti zastupnici nisu Hrvatsku i Slavoniju zastupali kolektivno, već kao pojedinci. Unutarnji poslovi trojedne kraljevine bili su prema članku 42. uprava u unutarnjim poslovima, bogoštovlje, školstvo i pravosuđe. Trojedna kraljevina imala je prema Nagodbi svoga bana i sabor, hrvatski kao službeni jezik, te pravo na „sjedinjene boje“ ( crven-bijeli-plavi, op. a.) i pravo na „sjedinjene grbove“ ( hrvatski, slavonski i dalmatinski, op. a.) u autonomnim poslovima, dok kod zajedničkih poslova trebalo je koristiti sjedinjene grbove Ugarske i trojedne kraljevine. Kraljevina Ugarska priznala je da su kraljevine Hrvatska i Slavonija „politički narod,“ koje imaju svoj posebni teritorij i u pogledu unutarnjih poslova svoje zakonodavstvo i autonomnu vladu. Priznala je također i zemljišnu cjelovitost trojedne kraljevine te se formalno obvezala da će raditi na priključenju Dalmacije i Vojne krajine banskoj ( građanskoj) Hrvatskoj i Slavoniji. U članku 66. Nagodbe nabrajaju se hrvatsko-slavonske županije i krajiške pukovnije koje čine trojednu kraljevinu, u koju se računa i Dalmacija. U popisu nema Međimurja koje je ostalo u Ugarskoj, a za Rijeku i njezin kotar ističe se da s ugarskom krunom čine spojeno tijelo, a o njihovu položaju još će se pregovarati između sabora Ugarske i trojedne kraljevine, te grada Rijeke.191

Za Rijeku je vezana i priča o takozvanoj „Riječkoj krpici,“ što je bio naziv za umetak kojim je na bečkom dvoru promijenjen članak 66. Nagodbe, čime je Rijeka prepuštena Ugarskoj. U postupku priznavanja Hrvatsko-ugarske nagodbe bečki je dvor idući na ruku Mađarima promijenio hrvatski izvornik po kojem su grad Rijeka i njezin kotar trebali biti pod hrvatskom upravom. Na hrvatski tekst članka 66. Nagodbe netko je prilijepio novi tekst prema kojem su grad Rijeka i njezin kotar pripali Ugarskoj, uz dopuštenje da o riječkoj autonomiji odluku donesu zastupnici grada Rijeke, te hrvatski i ugarski sabor.192

O Rijeci nije postignut dogovor u Nagodbi, a ni u kasnijim pregovorima koji su vođeni 1869.-1870. između hrvatskog i ugarskog kraljevinskog odbora i izaslanstva grada Rijeke nije bilo pomaka. Mađari su tvrdili da Rijeka i njezin kotar pripadaju kraljevini Ugarskoj s čime su se slagali i predstavnici grada Rijeke. Pod pritiskom mađarske vlade, Hrvatski sabor je 20. srpnja 1870. prihvatio takozvani provizorij ( privremeno stanje, op. a.) što je vladar potvrdio 28. srpnja 1870. Prema provizoriju Rijeka nije de iure ( po zakonu, op. a.) pripala Ugarskoj, ali je u njoj mađarska vlada imala vlast de facto ( faktično, doista, op. a.). Na čelu Rijeke i njezina kotara bio je gubernator ( upravitelj, op. a.) Mađar od 1870., a prema statutu iz 1872. Rijeka i njezin kotar imali su široku autonomiju. Provizorij će se otegnuti i ostat će na snazi sve do sloma Austro-Ugarske 1918. godine.193

U Rijeci je također postojalo „fijumanstvo“ ( Fiume- talijanski naziv za Rijeku, op. a.), regionalizam koji je izvorište imao u tradicionalnoj gradskoj i trgovačkoj eliti, kasnije dopunjenoj građanstvom različitog etničkog podrijetla. Ta elita protivila se spajanju Rijeke i njezina kotara s Hrvatskom i nastojala je očuvati njezin zasebni upravni položaj u sklopu zemalja ugarske krune. Fijumanstvo je imalo potporu od mađarske politike i bilo je talijanski obojeno, a nakon 1918. taj se regionalizam utopio u talijanstvu.194

9. Zaključak

Hrvati su 1102. godine izabrali ugarskog kralja Kolomana za svoga vladara. Tako je nastala hrvatsko-ugarska državna zajednica koja je trajala sve do 1918. godine, dakle više od 800 godina. U drugoj polovici 19. stoljeća, točnije u 1860-ima, ta veza je trajala već oko 750 godina. Nikakvo čudo da se dio hrvatsko-slavonskog plemstva i građanstva okupio u Unionističkoj stranci tražeći da trojedna kraljevina Dalmacija, Hrvatska i Slavonija održi vezu s Mađarima i kraljevinom Ugarskom, to jest da se obnovi savez dviju kraljevina bez obzira na tragična zbivanja 1848./49., kada su Hrvati pod vodstvom bana Josipa Jelačića ratovali protiv Mađara i pomogli opstanku Habsburgovaca na prijestolju i učvršćenju dominacije Austrije nad ostalim zemljama Monarhije. Bila je to jedna nesretna epizoda, koju su unionisti željeli čim prije zaboraviti. Kao što sam već pisao u ovoj knjizi, želja unionista bila je čvršće se povezati uz kraljevinu Ugarsku koja je bila susjed trojednoj kraljevini preko Drave i s kojom je trojedna kraljevina imala jake društveno-gospodarske veze. Te su veze dodatno ojačale u drugoj polovici 19. stoljeća, naročito nakon sklapanja Hrvatsko-ugarske nagodbe 1868.

Hrvatski sabor u Cetinu početkom 1527. izabrao je austrijskog nadvojvodu Ferdinanda I. Habsburgovca za hrvatskoga kralja. Ubrzo će istu odluku donijeti i Ferdinandovi pristaše u Ugarskoj, tako da je dinastija Habsburg postala hrvatsko ugarskim kraljevima nakon što je izumrla dinastija Jagelović koja je do tada vladala hrvatsko ugarskim kraljevstvom. U to vrijeme ( 1527.) Osmansko carstvo zauzelo je veliki dio hrvatskih i ugarskih zemalja i bilo je spremno nastaviti dalje s prodorima u Srednju Europu, naročito prema Beču. U takvoj situaciji Austrija, slovenske pokrajine, ostaci slobodnog teritorija Hrvatske i Ugarske, zajedno s Češkom formirali su u prvoj polovici 16. stoljeća državu poznatu po svojim vladarima kao Habsburška Monarhija. U toj državi sve do sklapanja Austro-ugarske nagodbe 1867. godine Austrija na čelu s Habsburgovcima vladat će nad ostalim brojnim narodima tog velikog carstva- Česima, Slovacima, Mađarima, Rusinima, Rumunjima, Poljacima, Slovencima, Hrvatima, Srbima, Talijanima…. Nakon protjerivanja Turaka Osmanlija s područja hrvatskih i ugarskih zemalja potkraj 17. stoljeća Habsburška Monarhija udvostručila je svoj teritorij i samim time dobila na većem značenju i u europskoj politici.

Na unutarnjem planu Austrija je nastavila dominirati nad drugim zemljama Monarhije, što je izazivalo otpor u drugih naroda, naročito u Mađara. Trojedna kraljevina mogla je birati hoće li biti na strani Austrije ili Ugarske, što se vidjelo i u zbivanjima tijekom 1860-ih godina.

Dok su unionisti i većina iz Narodne stranke bili za novi savez s Ugarskom, manjina narodnjaka okupljena u Samostalnoj narodnoj stranci zauzimala se ( neuspješno) za nagodbu s Austrijom. Većina naroda u trojednoj kraljevini nije gajila simpatije prema Austriji oličene u bečkoj vladi i u vladaru Franji Josipu. Razlozi su ne samo nametanje njemačkog jezika u javnom životu ( germanizacija) nego i visoki porezi koji su osiromašivali narod. Zbog toga pristaše nagodbe s Austrijom nisu uspjeli u svom planu da se trojedna kraljevina nagodi s Austrijom prije nego što to učine Mađari. Franji Josipu nije bilo stalo do nagodbe s Hrvatima, baš kao ni do nagodbe s Česima i drugim slavenskim narodima tog carstva.

Vladaru i bečkoj vladi bilo je u interesu zadržati prevlast Austrije dokle god se dulje može, a kad to više nije bilo moguće, jednostavno su se odlučili za nagodbu s najjačim protivnikom- Mađarima. Tako je i došlo do sklapanja Austro-ugarske nagodbe kojom je Austrija prepustila vlast mađarskoj političkoj eliti u ugarskom dijelu države, to jest u zemljama krune svetog Stjepana.

Tijekom 18. i 19. stoljeća, pa sve do raspada Austro-Ugarske 1918. godine, zemlje trojedne kraljevine bile su politički rascjepkane. Ban i sabor u Zagrebu imali su vlast tek nad manjim dijelom teritorija, koji se nazivao građanska Hrvatska i Slavonija. U stručnoj literaturi mogu se naći i nazivi banska ili civilna Hrvatska i Slavonija. Sve političke stranke na Saboru 1861., kao i njihovi prethodnici s početka 19. stoljeća, pa čak i prije tražili su sjedinjenje Dalmacije i Vojne krajine te drugih povijesnih dijelova trojedne kraljevine s građanskom Hrvatskom i Slavonijom, to jest da ti krajevi budu pod upravom bana i sabora u Zagrebu. Tako bi se politički ujedinile zemlje trojedne kraljevine što bi dovelo do njihova bržeg gospodarskog razvoja. Samo ujedinjen, narod može napredovati. Nažalost, austrijski i mađarski vladajući krugovi nisu imali razumijevanja za takve težnje, jer im jačanje trojedne kraljevine nije bilo u interesu. Da je tome tako, pokazuje i činjenica da je Austro-ugarskom nagodbom teritorij trojedne kraljevine podijeljen između Austrije i Ugarske. Iako je Dalmacija pravno bila dio trojedne kraljevine, ban i sabor u Zagrebu nikada tamo nisu imali vlast do kraja postojanja Austro-Ugarske.

Vidjevši da zemlje trojedne kraljevine ne mogu dobiti veću samostalnost prema Austriji i Ugarskoj, potkraj 19. i početkom 20. stoljeća u mlađim generacijama jačat će otpor prema austro-ugarskoj prevlasti što će dovesti do jačanja jugoslavenske ideje i simpatija prema Srbiji. Ipak, povijest 20. stoljeća pokazat će da je to bila jedna prilično nesretna opcija za hrvatski narod. Raspadom Austro-Ugarske i ulaskom trojedne kraljevine u sastav Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca 1. prosinca 1918. godine započet će novo poglavlje hrvatske povijesti, koje će biti obilježeno suradnjom, ali i sukobima hrvatskih i srpskih političara u obje jugoslavenske države. Prva se zvala Kraljevina SHS, od 1929. Kraljevina Jugoslavija a trajala je 1918.-1941., dok je druga država bila socijalistička Jugoslavija 1945.-1990.

Nacionalne suprotnosti dovest će do krvavih sukoba tijekom Drugoga svjetskog rata ( 1941..-1945.) i tijekom 1990-ih, a posljedice tih sukoba osjećamo i danas. Prema tome, san o Jugoslaviji kao skladnoj zajednici bratskih naroda i narodnosti rasplinuo se u krvavim ratnim sukobima.

Za vrijeme Austro-Ugarske barem nije bilo takvih sukoba, to jest, austro-ugarske vlasti držale su pod kontrolom sve te nacionalne suprotnosti. Iako su slavenski narodi, pa tako i Hrvati živjeli pod tuđinskom vlaću za vrijeme Austro-Ugarske, barem je bio mir. Nemojmo zaboraviti ni primjer Čeha i Slovaka, koji su također živjeli u dvije čehoslovačke države ( prije i poslije Drugoga svjetskog rata). I taj pokušaj slavenskog „bratstva i jedinstva“ završio je raspadom Čehoslovačke. Od 1. siječnja 1993. Češka i Slovačka nezavisne su države.

Republika Hrvatska 15. siječnja 1992. postala je međunarodno priznata država. Time se ostvarila ideja Stranke prava o nezavisnoj hrvatskoj državi. Eugen Kvaternik je već 1871. digao ustanak u Rakovici kod Slunja za nezavisnu Hrvatsku, ali to je bilo prerano. Trebalo je proći još dobrih 120 godina da se stvore svi uvjeti za ostvarenje te ideje. Pa ipak, iako danas Hrvati imaju svoju nacionalnu državu, dio njih nije zadovoljan životom u domovini, pa traže sreću u inozemstvu. Osobno, ne mislim da se danas igdje može živjeti mnogo bolje, jer svaka država ima nezaposlenost, socijalnu nejednakost i ostale društvene probleme. Svatko bi trebao biti sretan u svojoj domovini. Iako su pravaški političari dr. A. Starčević i E. Kvaternik željeli nezavisnu hrvatsku državu, pokazalo se da Hrvatska ipak ne može biti potpuno nezavisna, čega smo mi dana svjedoci. Hrvatska je članica Europske unije i zakoni i propisi EU-a moraju se primjenjivati i u Hrvatskoj. Ona je također i članica NATO-saveza, te i u tom savezu Hrvatska ima obveze koje mora ispuniti i standarde koje mora poštivati. Mali narodi i države nikada ne mogu biti potpuno samostalni, oni uvijek ovise u većoj ili manjoj mjeri o većim državama ili državnim savezima kao što je Europska unija.

Na kraju ove knjige, da se vratim na unioniste ili mađarone, kako su ih podrugljivo zvali njihovi politički protivnici. Unionisti su vjerovali kako su Mađari najbolji saveznik tadašnje trojedne kraljevine, bez obzira na sve političke suprotnosti i mađarski nacionalizam koji je težio pretvaranju kraljevine Ugarske u Veliku Mađarsku. Ne mogu a da ne kažem kako je taj mađarski nacionalizam bio kud i kamo blaži nego što su to tvrdili članovi tadašnje Narodne stranke i Stranke prava. U današnjoj Republici Mađarskoj živi na tisuće Hrvata koji imaju status nacionalne manjine,svoje škole i kulturne ustanove. Međimurje je od 1861. do 1918. bilo u sastavu kraljevine Ugarske. Taj kraj je nakon svega ostao jedan od etnički najčišćih hrvatskih krajeva. Sve to govori o pretjeranom strahu od mađarizacije. Današnji odnosi Republike Hrvatske i Republike Mađarske su prijateljski.

Osim toga, bez obzira na sve političke sukobe hrvatskih i mađarskih političara, hrvatski narod nikada nije bio žrtva etničkog čišćenja od strane Mađara. Mađari nisu u Hrvatskoj spalili ni jedno selo, a kamoli grad, što će Hrvati u 20. stoljeću doživjeti od pripadnika nekih drugih nacionalnosti.

To je još jedan, po meni, glavni dokaz da unionisti nisu pogriješili kada su isticali dobrosusjedske odnose s Mađarima kroz povijest i tražili tijekom 1860-ih godina sklapanje novog saveza između trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske. Bez obzira što o njima mislili njihovi politički protivnici, unionisti nisu bili izdajice svoga naroda ni domovine. Oni su bili vjerni sinovi trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije čije su interese branili.

Upravo su unionisti bili oni koji su sklopili nagodbu s Mađarima 1868. godine, nakon čega, iako nije došlo do političkog ujedinjenja svih zemalja trojedne kraljevine pod vlašću bana i sabora u Zagrebu, ipak, građanska Hrvatska i Slavonija, baš kao i Rijeka i njezin kotar bilježili su lagani gospodarski razvoj u drugoj polovici 19. i početkom 20. stoljeća. Osim toga, Hrvati su bili jedini slavenski narod u Monarhiji koji se izborio za kakvu-takvu ograničenu autonomiju.

Takvu autonomiju nisu imali ni Česi, ni Slovenci, ni Slovaci, ni Srbi u južnoj Ugarskoj ( Vojvodini) kao ni Rumunji u istočnoj Ugarskoj ( Erdelju). Čija je to zasluga? Ne Narodne stranke biskupa Strossmayera, ni Samostalne narodne stranke nadbiskupa Haulika a ni Stranke prava dr. A. Starčevića. Prema tome, hrvatsko-slavonski unionisti zaslužili su da se nakon više od 150 godina spere ljaga s njihova imena i da im se priznaju zasluge u obrani interesa i prava naroda tadašnje trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije. Upravo je ta autonomija pomogla da hrvatski narod sačuva svoju političku i nacionalnu posebnost prema drugim narodima Austro-Ugarske.

Na temelju tog posebnog političkog položaja hrvatski narod kasnije će pod vodstvom nekih drugih političara tijekom 20. stoljeća izboriti se najprije za Banovinu Hrvatsku 1939., zatim za Socijalističku Republiku Hrvatsku u sastavu druge, socijalističke Jugoslavije, te na kraju i za stjecanje potpune nezavisnosti od 1992. godine u svojoj domovini Republici Hrvatskoj. Takozvana Nagodbena Hrvatska ( službenim imenom Trojedna Kraljevina Hrvatska, Slavonija i Dalmacija) u razdoblju 1868.-1918. bila je jedna od etapa u razvoju hrvatskog naroda u njegovoj dugoj povijesti. Za stvaranje i društveno-gospodarski razvoj Nagodbene Hrvatske veliki doprinos dali su, između ostalih i hrvatsko-slavonski unionisti.

10. IZVORI

POVIJESNI IZVORI:

1.Dnevnik Sabora trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije držana u glavnom gradu Zagrebu 1861., Zagreb, 1862. Državni arhiv Osijek ( DAO), Osijek i Nacionalna i sveučilišna knjižnica ( NSK) u Zagrebu.

2. Dnevnik Sabora trojedne kraljevine Dalmacije, Hervatske i Slavonije godine 1861., svezak II., Zagreb, 1862., DAO, Osijek i NSK, Zagreb.

3. Dnevnik sabora trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije od godine 1865./7., Zagreb, 1867., DAO, Osijek i NSK, Zagreb.

4. Pozor- zagrebačke novine, brojevi iz 1861., NSK, Zagreb.

5. Zapisnik glavnih skupštinah za god. 1861. i 1862., DAO, Osijek.

E-IZVORI:

hr.wikipedia.org i enciklopedija.hr

Karta 1. stranica blog.dnevnik.hr - “Goto U-blogiranje”

Karta 2. hr.wikipedia.org/wiki/Austro-Ugarska

11. LITERATURA:

1. Despot Miroslava, Ekonomsko-historijski razvoj Slavonije unutar njenog manufakturnog i industrijsko-proizvodnog procesa u XVIII. i XIX. stoljeću, Zbornik radova I. Znanstvenog Sabora Slavonije i Baranje, Osijek, 1970.

2. Gross Mirjana, Počeci moderne Hrvatske, Zagreb, 1985.

3. Gross Mirjana i Szabo Agneza, Prema hrvatskome građanskom društvu, Zagreb, 1992.

4. Hanak Peter, Benda Kalman, Makkai Laszlo, Nagy L. Zsuzsa, Niederhauser Emil, Spira György, Vörös Karoly, Povijest Mađarske, Zagreb, 1995.

5. Kozina Ines, Zemljopis II., udžbenik za drugi razred srednjih strukovnih škola, Zagreb, 1995.

6. Macan Trpimir, Povijest hrvatskoga naroda, Zagreb, 1992.

7. Mažuran Ive, Grad i tvrđava Osijek, Osijek, 2000.

8. Mažuran Ive, Adamček Josip, Sršan Stjepan, Vrbošić Josip, Marijanović Stanislav, Šuljak Andrija, Brunčić Davor i suradnici, Od turskog do suvremenog Osijeka, Osijek, 1996.

9. Stančić Nikša, Hrvatska nacija i nacionalizam u 19. i 20. stoljeću, Zagreb, 2002.

10. Šidak Jaroslav, Gross Mirjana, Karaman Igor i Šepić Dragovan, Povijest hrvatskog naroda od 1860.-1914., Zagreb, 1968.

11. Šišić Ferdo, Pregled povijesti hrvatskoga naroda, Zagreb, 1962.

12. Zöllner Erich i Schüssel Therese, Povijest Austrije, Zagreb, 1997.

FUSNOTE:

1 Trojedna kraljevina Dalmacija, Hrvatska i Slavonija bila je službeno ime naše kraljevine sve do raspada Austro-Ugarske 1918. Taj naziv se koristio sve više u službenim dokumentima od početka 19. stoljeća. U hrvatskoj historiografiji, stručnoj literaturi i u udžbenicima povijesti za osnovne i srednje škole obično se koriste izrazi „Hrvatska,“ „Kraljevina Hrvatska“, „hrvatske zemlje“ i „hrvatsko kraljevstvo.“ To je u redu, ali mislim da treba znati i službeni naziv te kraljevine. Bila je to domovina naših predaka i preteča današnje Republike Hrvatske.

2 Vidi podatke o unionistima ( mađaronima) u udžbenicima povijesti za osnovne i srednje škole koji obrađuju povijest 19. stoljeća, naročito zbivanja iz 1840-ih i 1860-ih godina.

3 T. Macan, Povijest hrvatskoga naroda ( dalje Povijest), Zagreb, 1992., strana 86.-87., 112.-114. O ratovima s Turcima vidi više u navedenom djelu na stranama 116., 119.-123., 126., 193.-196.

4 F. Šišić, Pregled povijesti hrvatskoga naroda ( dalje Pregled povijesti), Zagreb, 1962., 313.

5 T. Macan, Povijest, 222., 224.-226., i F. Šišić, Pregled povijesti, 313.-314.

6 I. Mažuran, Grad i tvrđava Osijek, Osijek, 2000., 44.-45.

7 I. Mažuran i dr., Od turskog do suvremenog Osijeka, Osijek, 1996., 33.

8 F. Šišić, Pregled povijesti, 324.- 325.

9 E. Zöllner i T. Schüssel, Povijest Austrije, Zagreb, 1997., 182.-184., 200.-206., 209.-213., 220.-223., 229.-230.

10 F. Šišić, Pregled povijesti, 318.-320.

11 Navedeno djelo, 320.

12 Navedeno djelo, 320.

13 Navedeno djelo, 321.-322.

14 P. Hanak i dr., Povijest Mađarske, Zagreb, 1995., 93.-98., 104., 108.-109., 113.-115., 120.-121.

15 F. Šišić, Pregled povijesti, 317.-318., 320., 325.-326. Šišić u knjizi koristi imena „Hrvatska“ i „Hrvati“, misleći pritom na sve hrvatske zemlje i njezino stanovništvo, pa tako i na Slavoniju i na Slavonce. U 18.-19. stoljeću Hrvatskom se smatrala samo današnja Središnja ( uža) Hrvatska, a Hrvatima samo stanovništvo Središnje Hrvatske, koje je pretežno govorilo kajkavskim narječjem.

16 Navedeno djelo, 329.-332.

17 Navedeno djelo, 371.-376.

18 T. Macan, Povijest, 239.

19 F. Šišić, Pregled povijesti, 375., 377.

20 Navedeno djelo, 376.

21 Navedeno djelo, 378.

22 T. Macan, Povijest, 274.-278.

23 Navedeno djelo, 279.

24 Vidi o tome više na enciklopedija.hr pod natuknicom „madžaroni“ i na hr.wikipedia.org pod natuknicom „Mađaroni.“

25 Vidi o tome na hr.wikipedia.org pod natuknicama „Ljudevit Gaj“ i „Mađaroni.“

26 T. Macan, Povijest, 284.-287.

27 M. Gross, Počeci moderne Hrvatske ( dalje Počeci), Zagreb/Ljubljana, 1985., strana 371.

28 Navedeno djelo, 371.-372.

29 T. Macan, Povijest, 288.-289., i P. Hanak i dr., Povijest Mađarske, 146.

30 T. Macan, Povijest, 289., i F. Šišić, Pregled povijesti, 429.-430.

31 E. Zöllner i T. Schüssel, Povijest Austrije, 251.

32 F. Šišić, Pregled povijesti, 431.-432.

33 M. Despot, Ekonomsko-historijski razvoj Slavonije unutar njenog manufakturnog i industrijsko-proizvodnog procesa u XVIII. i XIX. stoljeću, Zbornik radova I. Znanstvenog Sabora Slavonije i Baranje, Osijek, 1970., strana 267.

34 Navedeno djelo, 266.-267.

35 M. Gross i A. Szabo, Prema hrvatskome građanskom društvu ( dalje Prema hrvatskome), Zagreb, 1992., 81.-82.

36 J. Šidak i dr., Povijest hrvatskog naroda od 1860.-1914. ( dalje Povijest hrv. naroda), Zagreb, 1968., 15.

37 Navedeno djelo, 15.

38 Izvor- enciklopedija.hr, poveznica Listopadska diploma.

39 M. Gross i A. Szabo, Prema hrvatskome, 119.-120.

40 J. Šidak i dr., Povijest hrv. naroda, 15. Jezik se ovdje naziva hrvatskim, dok ga M. Gross u knjizi „Počeci moderne Hrvatske“ ( strana 371.) naziva „narodnim.“

41 M. Gross i A. Szabo, Prema hrvatskome, 129.-130. Virilisti su bili uglednici iz društvenog života, poput pripadnika visokog plemstva i svećenstva ( biskupi, nadbiskupi i drugi) koji se nisu birali na izborima, već su zbog svog ugleda i zasluga imali osigurano mjesto u Saboru. Svoje izabrane zastupnike poslali su slobodni kraljevski gradovi i povlaštena trgovišta. Prema knjizi J. Šidaka i dr., Povijest hrv. naroda, odsutnost zakonitih predstavnika Dalmacije u Saboru 1861. samo je simbolično nadoknađena sudjelovanjem šestorice istaknutih Dalmatinaca, među kojima su trojica bili članovi Dalmatinskog sabora. Njih šestorica su na Saboru u Zagrebu bili s „informativnim glasom,“ to jest bez mogućnosti glasovanja ( navedeno djelo, strana 20.).

42 M. Gross i A. Szabo, Prema hrvatskome, 130.

43 Navedeno djelo, 131., i N. Stančić, Hrvatska nacija i nacionalizam u 19. i 20. stoljeću ( dalje Hrvatska nacija), Zagreb, 2002., 95. „Pacta Conventa“ je bila dokument iz srednjeg vijeka prema kojem su predstavnici hrvatskog plemstva 1102. izabrali ugarskog kralja Kolomana za hrvatskog vladara, a on im je zauzvrat potvrdio njihove posjede i privilegije koje su imali u vrijeme hrvatskih narodnih vladara.

44 N. Stančić, Hrvatska nacija, 95.-96. U teritorij trojedne kraljevine treba pribrojiti i kvarnerske otoke koji su tada bili pod austrijskom upravom, to jest politički odvojeni od građanske ( banske) Hrvatske i Slavonije.

45 M. Gross i A. Szabo, Prema hrvatskome, 131.-132.

46 Izvor-enciklopedija.hr, poveznica Hellenbach,Lazar.

47 Dnevnik Sabora trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije držana u glavnom gradu Zagrebu god. 1861. ( dalje Dnevnik Sabora 1861.), Zagreb, 1862., strana 228.-229.

48 Navedeno djelo, 229. Spominjući Francusku revoluciju, barun Hellenbach je mislio na brojne nevine žrtve koje su tada stradale.

49 Zapisnik glavnih skupštinah za god. 1861. i 1862. ( dalje Zapisnik 1861.-1862.), knjiga 1031., Državni arhiv Osijek, sjednica od 19. lipnja 1861., zaključak broj 2334., strana 45.-46.

50 Dnevnik Sabora 1861., 231. Njegov govor objavile su i zagrebačke novine „Pozor“ u broju od 24. lipnja 1861.

51 Navedeno djelo, 232.

52 Navedeno djelo, 232.

53 Navedeno djelo, 236. Ovaj govor također je objavio zagrebački „Pozor“ u broju od 24. lipnja 1861., a održan je u saboru 21. lipnja 1861.

54 Navedeno djelo, 237.

55 Navedeno djelo, 237.-238.

56 Navedeno djelo, 238.

57 Navedeno djelo, 239.

58 Navedeno djelo, 239.

59 Navedeno djelo, 252.

60 Navedeno djelo, 253.

61 Navedeno djelo, 254.-255.

62 T. Macan, Povijest, 284.

63 Dnevnik Sabora 1861., 263.-264.

64 Navedeno djelo, 264.

65 Navedeno djelo, 265., 269.-270.

66 Navedeno djelo, 293. „Komisari“ su bili povjerenici koji su provodili naredbe Marije Terezije.

67 Navedeno djelo, 294.

68 Navedeno djelo, 294.

69 Navedeno djelo, 294.

70 Navedeno djelo, 314.

71 Navedeno djelo, 314.

72 Navedeno djelo, 315.

73 Navedeno djelo, 315.

74 Navedeno djelo, 361.

75 Navedeno djelo, 361.

76 Navedeno djelo, 362.

77 Navedeno djelo, 362.

78 Navedeno djelo, 363.

79 Navedeno djelo, 382.

80 Navedeno djelo, 382.

81 Navedeno djelo, 457.

82 Navedeno djelo, 458.

83 Navedeno djelo, 458.

84 Zapisnik 1861.-1862., sjednica od 23. srpnja 1861., zaključak broj 2080., strana 63.-64.

85 Dnevnik Sabora 1861., 531.

86 Navedeno djelo, 531.

87 Navedeno djelo, sjednica od 11. rujna 1861., strana 800.

88 Navedeno djelo, 792.

89 Navedeno djelo, 220.

90 Navedeno djelo, 221.

91 Navedeno djelo, 221.

92 Navedeno djelo, 222.

93 Navedeno djelo, 222.

94 Navedeno djelo, 223. Osrednji odbor činili su članovi Narodne stranke koji su sastavili prijedlog kako urediti državnopravne odnose između trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske.

95 Navedeno djelo, 223.

96 O Međimurju i pripajanju Zaladskoj županiji 1861. vidi kod F. Šišića, Pregled povijesti, strana 436.

97 Dnevnik Sabora 1861., strana 243.

98 Navedeno djelo, 244.-245.

99 Navedeno djelo, 247.

100 Navedeno djelo, 258.

101 Navedeno djelo, 296. Traktat ( latinski „tractatus“) označava opširnu, detaljnu raspravu o nekom predmetu. U ovom slučaju značilo bi dokument u kojem bi se detaljno uredili državnopravni odnosi između trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske.

102 Navedeno djelo, 367.

103 Navedeno djelo, 368.-369.

104 Navedeno djelo, 370.

105 Navedeno djelo, 371.-372.

106 O hrvatskoj i ugarskoj Pragmatičkoj sankciji vidi više kod F. Šišića, Pregled povijesti, 318.-320., 322. O tome sam također pisao u ovoj knjizi u poglavlju „Hrvatske zemlje od ratova s Turcima do kraja 18. stoljeća.“

107 Dnevnik Sabora trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije godine 1861., svezak II. ( dalje Dnevnik Sabora 1861. II.), Zagreb, 1862., strana 520. U sastavu ujedinjene trojedne kraljevine trebali su se naći i kvarnerski otoci, Istra do rijeke Raše, Vojna krajina i Dalmacija, Rijeka i njezin kotar te Međimurje. Svi ovi krajevi trebali su se ujediniti s građanskom ( banskom) Hrvatskom i Slavonijom pod vlašću bana i Sabora u Zagrebu.

108 Navedeno djelo, 543.

109 Navedeno djelo, 544.

110 Navedeno djelo, 545.

111 Navedeno djelo, 546.

112 Dnevnik Sabora 1861., 135.

113 Dnevnik Sabora 1861. II., 591.

114 F. Šišić, Pregled povijesti, 441., i M. Gross i A. Szabo, Prema hrvatskome, 137.-138.

115 Dnevnik Sabora 1861., 406.

116 Navedeno djelo, 406.

117 Navedeno djelo, 406.

118 Navedeno djelo, 187.-188.

119 Navedeno djelo, 188.-189.

120 Navedeno djelo, 190.

121 Navedeno djelo, 193.-194.

122 Navedeno djelo, 195.

123 Navedeno djelo, 197.-199.

124 Navedeno djelo, 200.

125 Više o toj buni vidi pod natuknicom „Rakovička buna“ na enciklopedija.hr.

126 Dnevnik Sabora 1861., strana 278.

127 Navedeno djelo, 278.

128 Navedeno djelo, 279.

129 Navedeno djelo, 280.-281.

130 Navedeno djelo, 282.-283.

131 Navedeno djelo, 423.-424.

132 Navedeno djelo, 428.

133 Navedeno djelo, 430.

134 Navedeno djelo, 430.

135 Navedeno djelo, 430. Vlaška je bila rumunjska pokrajina i jezgra moderne rumunjske države.

136 Navedeno djelo, 431.-432.

137 M. Gross i A. Szabo, Prema hrvatskome, 29.

138 Kozina I., Zemljopis II., udžbenik za drugi razred srednjih strukovnih škola, Zagreb, 1995., vidi tablicu na strani 33.

139 M. Gross i A. Szabo, Prema hrvatskome, 79.

140 P. Hanak i dr., Povijest Mađarske, 148.-149.

141 Navedeno djelo, 150.-151. Franjo Josip trebao je prema tradiciji biti okrunjen za hrvatsko-ugarskog kralja. To nije učinio 1848.-1849. jer ga revolucionarni mađarski Sabor i vlada nisu priznavali svojim kraljem, a krunidba nije bila obavljena ni u doba apsolutizma tijekom 1850-ih, jer se nije sastajao Ugarski sabor, koji ga je trebao priznati za kralja. Mađari su Franju Josipa priznali kraljem Ugarske tek 1867., nakon potpisivanja za njih povoljne Austro-ugarske nagodbe. Stranka F. Deaka priznavala je Franju Josipa de facto ( latinski, faktično, doista) kao vladara, jer je doista bio vladar Ugarske, vladajući njome pomoću vojske, policije i državne uprave. Ipak, Franjo Josip nije bio i de iure ( latinski, po zakonu ) vladar Ugarske, jer ga Ugarski sabor u to vrijeme još nije službeno priznao za ugarskoga kralja.

142 M. Gross i A. Szabo, Prema hrvatskome, 123., 135.-136.

143 Navedeno djelo, 134.-135. Palatin je bio zamjenik vladara u Ugarskoj i vršio je istu dužnost kao ban u građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji.

144 Pozor 27., 1. II. 1861., članak „Hrvati pozor!“, strana 61. U članku se spominje „Hrvatska“ kao ime za trojednu kraljevinu.

145 Pozor 95., 25. IV. 1861.„Političke viesti,“ 212.

146 Pozor 91., 20. IV. 1861., „Političke viesti,“ 202.

147 Pozor 201., 3. IX. 1861., „Političke viesti,“ 466.

148 F. Šišić, Pregled povijesti, 442.-443., i J. Šidak i dr., Povijest hrv. naroda, 25.-26. Pruska je bila najjača među njemačkim zemljama i ona je nastojala ostvariti ujedinjenje rascjepkanih njemačkih država u jednu jedinstvenu njemačku nacionalnu državu kakvu znamo danas. Austrija ( to jest Habsburška Monarhija) i Pruska tada su bile u političkom sukobu oko prevlasti nad ostalim njemačkim državama. Taj će sukob dovesti do rata 1866., u kojem će Pruska poraziti Habsburšku Monarhiju i postati vodeća sila u Njemačkom savezu.

149 M. Gross i A. Szabo, Prema hrvatskome, 191.

150 Navedeno djelo, 192., 194.-198.

151 Navedeno djelo, 193.-194.

152 Vidi o L. Kukuljeviću na stranici hr.wikipedia.org pod natuknicom „Kukuljević Sakcinski.“

153 Dnevnik sabora trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije od godine 1865/7. ( dalje Dnevnik sabora 1865/7.), Zagreb, 1867., strana 83.

154 Navedeno djelo, 83.

155 Navedeno djelo, 83.

156 Navedeno djelo, 87.

157 Navedeno djelo, 88.

158 Navedeno djelo, 89.

159 Navedeno djelo, 92.-93.

160 Navedeno djelo, 93.

161 Navedeno djelo, 93.

162 Navedeno djelo, 109.

163 Navedeno djelo, 119.-120.

164 Navedeno djelo, 135.-136.

165 Navedeno djelo, 235.

166 Navedeno djelo, 236.-237.

167 Navedeno djelo, 436.-437.

168 Navedeno djelo, 437.

169 Navedeno djelo, 435.

170 Navedeno djelo, 435.-436.

171 F. Šišić, Pregled povijesti, 443.-444. Regnikolarna deputacija je poslanstvo kraljevine, u ovome slučaju trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske. Šišić za trojednu kraljevinu Dalmaciju, Hrvatsku i Slavoniju koristi samo hrvatsko ime, dakle skraćenu verziju, pa tako onda piše i u tekstu moje knjige. Zajednički poslovi bili bi oni koji bi se rješavali na Ugarskom saboru u Pešti, dok bi posebni poslovi bili samo oni poslovi koji bi se rješavali na saboru trojedne kraljevine u Zagrebu. Ti poslovi su trebali biti po mađarskom mišljenju uprava ( mislilo se na lokalnu upravu u građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji, to jest na općinsku, gradsku i županijsku upravu), zatim pravosuđe ili sudstvo, bogoštovlje ( to jest vjerski poslovi, odnosi s vjerskim zajednicama) i prosvjeta.

172 Navedeno djelo, 445.-446. Pruska je dovršila proces ujedinjenja Njemačke 1871., nakon što je porazila Francusku.

173 Više o tim događajima vidi kod F. Šišića, Pregled povijesti, 446., i J. Šidak i dr., Povijest hrv. naroda, 29.-30. O adresi od 19. prosinca 1866. vidi više kod M. Gross i A. Szabo, Prema hrvatskome, 207.

174 Dnevnik sabora 1865/7., strana 551.

175 Navedeno djelo, 552., 555. Kao što sam već spomenuo, trojedna kraljevina na hrvatsko-ugarskom saboru u Požunu bila je zastupana kolektivno, što znači da mađarska većina nije mogla preglasati manjinu hrvatskih zastupnika. Ako su oni bili protiv neke odluke, onda ta odluka nije važila na području građanske Hrvatske i Slavonije, već samo u Ugarskoj. Vidi i govor Živojina Kirjakovića na Saboru od 23. siječnja 1866. i fusnotu broj 162.

176 Navedeno djelo, 556.

177 Navedeno djelo, 572.

178 Navedeno djelo, 584.

179 Navedeno djelo, 585.

180 Navedeno djelo, 585. Virtualno pravo značilo je pravo na one dijelove trojedne kraljevine koji tada nisu bili pod vlašću bana i Sabora u Zagrebu, to jest nisu bili politički ujedinjeni s građanskom ( banskom) Hrvatskom i Slavonijom.

181 F. Šišić, Pregled povijesti, 446.

182 Navedeno djelo, 447., i T. Macan, Povijest, 307. Istra, Kvarner i Dalmacija bile su u austrijskom dijelu Monarhije, dok su građanska Hrvatska i Slavonija pripale ugarskoj polovici kao i Rijeka sa svojim kotarom. Vojna krajina ostala je pod upravom vojnih vlasti do 1881., kada je vraćena u sastav građanske Hrvatske i Slavonije, dakle u ugarsku polovicu države.

183 P. Hanak i dr., Povijest Mađarske, 156.

184 Dnevnik sabora 1865/7., strana 687. i 693.

185 F. Šišić, Pregled povijesti, 448.

186 Navedeno djelo, 448., i M. Gross i A. Szabo, Prema hrvatskome, 221.-223. Kraljevski reskript je odluka kralja u pisanom dokumentu. Oktroiran znači da je izborni red/zakon nametnut od strane vladara, to jest, nije ga donio Sabor koji je za to bio ovlašten. Virilisti su bili pozvani zastupnici koji se nisu birali na izborima. Kao što sam to već i prije objasnio, to su bili uglednici iz javnog života građanske Hrvatske i Slavonije. Ovaj puta, virilista iz redova Unionističke stranke bilo je toliko da su već unaprijed imali osiguranu pobjedu, zbog manjeg broja biranih zastupnika. Osim toga, barun Rauch je uživao podršku i mađarskih političara, koji su željeli pobjedu unionista na izborima u građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji, jer su se s unionistima mogli mnogo lakše nagoditi nego li s predstavnicima Narodne stranke.

187 F. Šišić, Pregled povijesti, 448.

188 M. Gross i A. Szabo, Prema hrvatskome, 224.

189 N. Stančić, Hrvatska nacija, 185. U knjizi se koristi ime „Hrvatska“ kao zajedničko ime za građansku Hrvatsku i Slavoniju.

190 J. Šidak i dr., Povijest hrv. naroda, 39. I u ovoj knjizi spominje se samo Hrvatska, iako je točnije govoriti o Hrvatskoj i Slavoniji, kako je tada pisalo u službenim dokumentima. Pod podnošenjem „zajedničkih troškova“ misli se na izdatke kojima bi se plaćao rad organa državnih vlasti u Pešti koji su vodili zajedničke hrvatsko-ugarske poslove.

191 Tekst Nagodbe u hrvatskom prijevodu vidi kod T. Macana, Povijest, 358.-368. Među zajedničke hrvatsko-ugarske poslove o kojima se trebalo odlučivati na Ugarskom saboru prema Nagodbi spadaju: troškovi za kraljevski dvor, novačenje i ostali vojni poslovi, financije-porezi, kovani novac i bankarstvo, zatim pomorsko i trgovačko pravo, te zanati, pošte, željeznice, brodarstvo, državne ceste i tako dalje, kao i zakonodavstvo u vezi sa svim tim poslovima. Od Nagodbe u službenim spisima uvodi se naziv trojedne kraljevina Hrvatska, Slavonija i Dalmacija, odnosno dalmatinsko ime više nije bilo prvo.

192 Vidi o tome na hr.wikipedia.org. pod natuknicom „Riječka krpica.“

193 M. Gross i A. Szabo, Prema hrvatskome, 241.-243. U knjizi piše Hrvatski sabor, a ne sabor trojedne kraljevine ( što je bilo službeno ime sabora), te mađarska vlada umjesto ugarska.

194 N. Stančić, Hrvatska nacija, 104.