Tomislav Pejić, prof.

OSJEČKA GRADSKA ELITA U 1860-IMA

Vlastita naklada:

Tomislav Pejić, prof.

URL:

http://library.foi.hr/metelgrad

ISBN

978-953-49198-1-1

Lektura:

Željka Skeja, dipl. ing. grf. teh.

Urednica:

Željka Skeja, dipl. ing. grf. teh.

©2020 Tomislav Pejić

©2020 za elektroničko izdanje: Point. d.o.o.

Grafičko oblikovanje:

Point d.o.o. Varaždin

Slatina, 2020.

Sva prava pridržana.

Ni jedan dio ove knjige ne smije se umnožavati, fotokopirati ni na bilo koji način reproducirati bez nakladnikova pisanog dopuštenja.

TOMISLAV PEJIĆ

OSJEČKA GRADSKA ELITA

U 1860-IMA

Vlastita naklada

Slatina, 2020.

ISBN 978-953-49198-1-1

Knjigu posvećujem mojim roditeljima Marku i Nedeljki.

Sadržaj

1. PREDGOVOR

2. OSIJEK I TROJEDNA KRALJEVINA 1196.-1861.

2.1. Osijek u srednjem vijeku i u osmanskom razdoblju

2.2. Osijek i zemlje trojedne kraljevine od kraja 17. stoljeća do 1848. godine

2.3. Revolucija 1848.-1849. i neoapsolutizam Franje Josipa u 1850-ima

2.4. Slom neoapsolutizma i obnova ustavnog stanja

3. POLITIČKO DJELOVANJE GRADSKIH VLASTI OSIJEKA U 1860-IMA

3.1. Stav gradskih vlasti Osijeka prema vladaru Franji Josipu

3.2. Stav gradskih vlasti Osijeka prema Mađarima i kraljevini Ugarskoj

4. SABOR TROJEDNE KRALJEVINE DALMACIJE, HRVATSKE I SLAVONIJE 1861.

4.1. Općenito o radu Sabora 1861.

4.2. Govori osječkih zastupnika i drugih uglednijih unionista na Saboru 1861.

4.3. Sukobi unionista s njihovim političkim protivnicima na Saboru 1861.

5. SABOR 1865.-1866. I SUDJELOVANJE DR. ANTE STOJANOVIĆA U NJEGOVU RADU

6. SKLAPANJE AUSTRO-UGARSKE NAGODBE 1867. GODINE

7. SKLAPANJE HRVATSKO-UGARSKE NAGODBE 1868. GODINE

8. ISTAKNUTI PRIPADNICI GRADSKE ELITE OSIJEKA U 1850-IMA I 1860-IMA

9. GOSPODARSKA PROBLEMATIKA U OSIJEKU I SLAVONIJI 1861.-1868.

9.1. Gospodarski razvoj Osijeka tijekom 19. stoljeća

9.2. Osnutak i djelovanje Osječke komore u 1850-im i 1860-im godinama

9.3. Nastojanja Osječke komore i slavonskih plemića-veleposjednika oko utemeljenja štedionice u Osijeku 1861.-1867.

9.4. Austrijska i ugarska koncepcija izgradnje željezničkih pruga u Habsburškoj Monarhiji

9.5. Stavovi osječkih poduzetnika i slavonskih plemića-veleposjednika prema pitanju izgradnje željezničkih pruga u Hrvatskoj i Slavoniji

9.6. Sudjelovanje osječkih i drugih slavonskih poduzetnika na gospodarskim izložbama tijekom 1850-ih i 1860-ih godina

10. ZAKLJUČNE MISLI

11. LITERATURA

12. POVIJESNI IZVORI

1. PREDGOVOR

Slobodni i kraljevski grad Osijek u 1860-ima bio je u punom cvatu. Grad je polako povećavao broj stanovnika i gospodarski se razvijao. Po svojoj gospodarskoj snazi u to vrijeme Osijek je bio ravan Zagrebu. Bilo je to vrijeme kada su se kovali planovi o daljem gospodarskom razvoju Osijeka i Slavonije koji nije bio moguć bez izgradnje mreže željezničkih pruga, bez suvremenih cesta i bez novčarskih institucija (banaka i štedionica).

Osim toga, 1860-e godine bile su doba velikih političkih previranja u tadašnjoj Habsburškoj Monarhiji. Vladajuća Austrija s mukom je održavala prevlast nad ostalim zemljama Monarhije. Najjači otpor Austriji pružali su Mađari koji su tražili poštivanje ustava i prava kraljevine Ugarske. O ishodu te borbe ovisila je i dalja sudbina zemalja Monarhije, pa tako i sudbina trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije.

Osijek je imao svoju građansku inteligenciju i poduzetničku elitu (gospodarstvenike) koji su svojim političkim djelovanjem i gospodarskim inicijativama nastojali ubrzati gospodarski razvoj grada Osijeka i Slavonije. U knjizi govorim o tim ljudima o kojima je u hrvatskoj historiografiji (povijesnoj znanosti) dosada rečeno malo. Došlo je vrijeme da se hrvatska javnost upozna s njima jer su oni to zaslužili svojim djelovanjem u političkom životu grada Osijeka i na Saboru trojedne kraljevine tijekom 1860-ih, kao i svojim zalaganjem u različitim gospodarskim pothvatima o kojima će biti riječ u ovoj knjizi.

Drugo poglavlje daje kratak pregled povijesti Osijeka i zemalja trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije od kraja 12. stoljeća do 1861. godine. To je potrebno kako bi čitatelji bolje razumjeli ostala poglavlja knjige koja govore o političkom djelovanju i gospodarskim inicijativama koje su poduzimali pripadnici osječke gradske elite u 1860-ima.

Ova knjiga napisana je na temelju podataka iz stručne literature i povijesnih izvora. O tome svjedoče brojne fusnote koje se nalaze na kraju knjige. U fusnotama su podaci o knjigama i povijesnim izvorima (arhivskoj građi) iz kojih sam crpio podatke. Osim inicijala imena i punog prezimena autora i naslova knjiga stavljao sam i godinu i mjesto izdanja te broj stranice s koje sam uzeo te podatke za potrebe ove knjige. Povijesne izvore u fusnotama naveo sam na taj način da sam spomenuo naziv izvora, mjesto (arhiv ili knjižnicu) gdje se nalazi pohranjen te broj stranice s koje sam uzimao podatke. Tako potvrđujem točnost podataka koje navodim u knjizi na kojima temeljim svoje zaključke. Zahvaljujući fusnotama, svi zainteresirani čitatelji mogu provjeriti točnost tih podataka u navedenim knjigama i povijesnim izvorima. U fusnotama se spominje i riječ „dalje.“ To znači da se na idućim stranicama naslovi knjiga i povijesnih izvora navode u skraćenom obliku.

U knjizi se nalazi i povijesna karta trojedne kraljevine kako bi čitatelji bolje razumjeli političku situaciju u toj kraljevini, to jest, što se mislilo pod pojmom „ujedinjenja svih zemalja trojedne kraljevine pod vlašću bana i sabora.“ Taj izraz se dosta često spominje u knjizi.

Povijesna karta Austro-Ugarske s kraja 19. stoljeća također prikazuje podjelu zemalja Monarhije na austrijski i ugarski dio. Zemlje trojedne kraljevine bile su podijeljene- neki krajevi bili su u austrijskoj, a neki u ugarskoj polovici države. Treća karta lijepo pokazuje teritorij građanske Hrvatske i Slavonije te područje tadašnje Vojne krajine, koja će 1881. biti ukinuta i ući u sastav kraljevine Hrvatske i Slavonije.

Osim toga, s obzirom da sam često uzastopce uzimao podatke iz iste knjige u fusnotama sam pisao i opasku „navedeno djelo,“ što znači da sam ponovno koristio istu knjigu. Ako sam negdje uzastopce koristio isti povijesni izvor (arhivsku građu) stavio sam u fusnote riječ „Isto.“ Onaj broj na kraju fusnota uvijek označava stranicu u knjizi ili povijesnom izvoru odakle sam uzeo te podatke. Povremeno sam u tekstu stavio pojašnjenja nekih stranih riječi ili starih naziva. Ta se pojašnjenja nalaze u zagradama uz dodatak na kraju „op. a“ što znači „opaska autora,“ to jest , moja opaska kao autora knjige.

Nadam se da će oni koji budu čitali ovu knjigu ugodno provesti dio svog vremena te da će naučiti nešto novo iz lokalne osječke i hrvatske povijesti.

2. OSIJEK I TROJEDNA KRALJEVINA 1196.-1861.

2.1. Osijek u srednjem vijeku i u osmanskom razdoblju

Osijek je nastao na desnoj obali rijeke Drave, zapadno od ruševina rimske kolonije Murse. Njegovo ime govori da se naselje nalazilo na povišenom i suhom mjestu koje rijeka nije mogla poplaviti. Srednjovjekovni povijesni izvori oskudni su kako za povijest Slavonije tako i za povijest pojedinih naselja pa ne možemo točno utvrditi u kojem je stoljeću nastao Osijek. Prvi puta se spominje u ispravi ugarskog kralja Emerika iz 1196. godine, kojom se potvrđuje cistercitskoj opatiji Cikador u Szeku kod Bataszeka u Mađarskoj pravo ubiranja brodarine i tržne trošarine u Osijeku. U ispravi se grad spominje pod mađarskim imenom Ezek i na temelju Emerikove isprave vidimo da je Osijek u 12. stoljeću bio riječna luka i trgovište te glavni prijelaz preko Drave na putu iz istočne Slavonije za Pečuh i Budim u Ugarskoj.1

U drugoj polovici 13. stoljeća njemačka plemićka obitelj Keled (Cletus) stekla je posjede u okolici Osijeka. Do 1290. godine Keledi su izgradili tvrđavu Korog nedaleko Osijeka po kojoj su se prozvali Korogi, da bi prema povijesnim dokumentima najkasnije do 1351. i Osijek postao dio njihova obiteljskog posjeda. Korogi su u Osijeku podigli gradske zidine i opkop, izgradili kaštel i obiteljski dvor. Grad je tako postao središte posjeda jedne moćne plemićke obitelji koja će njime vladati i u 15. stoljeću kada je mogao brojati otprilike oko 2 tisuće stanovnika.2

U hrvatskoj povijesti razdoblje od 15. do 17. stoljeća zapamćeno je kao najpogubnije za hrvatski narod i kraljevstvo. Turci Osmanlije su tada zauzeli teritorij današnje Bosne i Hercegovine, Slavonije, Korduna, Banovine te veći dio Like i Dalmacije. Pojedini gradovi dobivaju naročito na važnosti upravo u osmanskom razdoblju, a takav grad bio je i Osijek.

On je 1526. pao pod osmansku vlast da bi uskoro počelo njegovo preuređenje iz srednjovjekovnog europskog u orijentalni tip grada. Crkve su preuređene u džamije, prošireno je podgrađe podno tvrđave, izgrađena je vjerska škola i nekoliko osnovnih škola a grad je bio i sjedište kadiluka (sudskog okružja).3

Većina stanovnika Osijeka u osmanskom razdoblju bili su muslimani. Prema popisu iz 1565. Osijek je imao 292 kuće, od toga 233 muslimanske i 59 kršćanskih (Turci nisu vršili popise po broju stanovnika, nego po broju kuća koje su bile dužne plaćati porez, op. a.). Prema broju kuća možemo pretpostaviti da je grad tada imao blizu 3 tisuće stanovnika. Godine 1566. izgrađen je po nalogu sultana Sulejmana II. čuveni most preko Drave kod Osijeka u dužini 8 km i bio je nadaleko poznat diljem Europe. Suvremenici su o njemu govorili kao o novom svjetskom čudu. Od Darde u Baranji preko močvarnog terena išla je drvena cesta koja je počivala na hrastovim stupovima do kopnenog prilaza mostu nasuprot Osijeku, a dalje se pružao pontonski most preko Drave. Ovim je mostom nekoliko puta u 16. stoljeću prolazila osmanska vojska na vojnim pohodima prema Ugarskoj. Zahvaljujući njemu, Osijeku je poraslo značenje kao važnom gradskom središtu u Podunavlju.4

Turski putopisac Evlija Čelebija prošao je Osijekom 1663. i opisao ga kao grad koji se sastojao od tri cjeline-utvrde kraj Drave, Srednjeg grada opasanog zidom i jarkom i Vanjskog grada ili podgrađa. Izvan grada bila je velika trgovačka četvrt, takozvani bazar. Osijek je tada imao 6 trgovačkih hanova i 1 karavan-saraj, 12 javnih česmi, 9 džamija, 5 osnovnih škola i 2 vjerske škole te oko 1 200 trgovina u gradu i bazaru. Prema popisu iz 1683. Osijek je imao 2 300 kuća i u njemu je moglo živjeti oko 15 tisuća stanovnika. Grad je bio važno trgovačko i vojno središte i najveći grad Slavonije u osmanskom razdoblju.5

2.2. Osijek i zemlje trojedne kraljevine od kraja 17. stoljeća do 1848. godine

Turski prodori prema Srednjoj Europi zaustavljeni su potkraj 16. stoljeća i u idućih 90-ak godina, unatoč stalnom pograničnom ratovanju nije bilo pomicanja granica između Habsburške Monarhije (u kojoj se nalazio i zapadni dio Hrvatske, op. a.) i Osmanskog carstva. Želeći vratiti staru osvajačku slavu, veliki vezir Kara Mustafa poveo je 1683. veliku vojsku od 250 tisuća vojnika i 300 topova na Beč, glavni grad Habsburške Monarhije s namjerom da ga zauzme i omogući dalje prodore u Srednju Europu. Unatoč opsadi koja je trajala dva mjeseca Turci nisu zauzeli grad zahvaljujući tvrdim zidinama i junačkom otporu branitelja, među kojima je bilo i Hrvata. Napokon su Beču u pomoć stigli Poljaci pod vodstvom kralja Jana Sobjeskoga koji su s habsburškom carskom vojskom do nogu porazili Turke 12. rujna 1683. godine.6

Nakon toga započeo je veliki rat za oslobođenje hrvatskih i ugarskih zemalja od osmanske vlasti. Pod vodstvom generala Johanna Heinricha von Dünnewalda i Jakoba Leslea te hrvatskog bana Nikole Erdödyja, carska vojska u kojoj su bili naši graničari i banska vojska oslobodila je od 1684.-1687. godine veći dio Slavonije a Osijek je oslobođen 29. rujna 1687. Nakon oslobođenja u Osijeku je smještena vojna posada od preko 3 tisuće vojnika a ubrzo su u grad počeli doseljavati isusovci i prvi građani iz njemačkih i ostalih zemalja Habsburške Monarhije.7

Uspješno se ratovalo i na ostalim bojištima. Carska vojska potpomognuta ustancima kršćanskog stanovništva do 1699. godine oslobodila je cijelu Ugarsku, Slavoniju, Banovinu, Liku i Kordun, dok je Venecija, u čijoj su se vojsci borili brojni Hrvati oslobodila unutrašnjost današnje Dalmacije, šireći pritom i dalmatinsko ime s uskog obalno-otočnog pojasa u novoosvojenu unutrašnjost. Mirovnim ugovorom između Habsburške Monarhije i Venecije s jedne i Osmanskog carstva s druge strane sklopljenim u Srijemskim Karlovcima 1699. Turci su zauvijek protjerani iz hrvatskih i ugarskih zemalja a utvrđene su i nove granice.8 Tada je utvrđena i granica između novooslobođenih hrvatskih zemalja i Bosne i Hercegovine koja će uz neke manje izmjene ostati do danas kao državna granica između Republike Hrvatske i Republike Bosne i Hercegovine. Habsburška Monarhija gotovo je udvostručila svoj teritorij i proširila se na područje cijele Panonske nizine do Karpata. Sve do svoje propasti 1918. to se carstvo prostiralo na teritoriju današnje Austrije, Mađarske, Češke, Slovačke, Slovenije, Hrvatske, Vojvodine te dijelova Rumunjske, zapadne Ukrajine i južne Poljske.

Hrvatski sabor zatražio je da se oslobođene hrvatske zemlje stave pod upravu bana i Sabora ali su austrijske vlasti na čelu s carem Leopoldom I. odbile to učiniti, smatrajući da su te zemlje osvojene u ratu po „pravu mača,“ pa mogu njima slobodno upravljati.

Cijela Slavonija stavljena je pod upravu Dvorske komore u Beču (najviša financijska ustanova u tadašnjoj Monarhiji koja se između ostaloga bavila i skupljanjem poreza, op. a.), a ista sudbina zadesila je i Osijek koji je 1687. postao carsko dobro. Gradom su upravljale vojne vlasti i komorski upravitelji, a posebno carsko povjerenstvo koje se brinulo za uspostavu civilnih vlasti na oslobođenim područjima uspostavilo je 1690. godine prvo gradsko poglavarstvo (magistrat) u Osijeku i imenovalo prvog gradskog suca.9

Oslobađanjem Osijeka od osmanske vlasti započelo je razdoblje obnove grada jer je bio porušen u vrijeme ratnih operacija, ali i njegovo urbanističko preuređenje iz tipično orijentalnog u srednjoeuropski grad. Usporedo s fizičkom obnovom grada tekao je i proces doseljavanja stanovništva iz zemalja Habsburške Monarhije. Ostali gradovi i krajevi Slavonije i Baranje doživljavali su istu obnovu. Tada su se u velikom broju u njih naselili Nijemci iz gornje Austrije, Moravske, Švapske, Württemberga i ostalih njemačkih zemalja. Po zanimanju su bili obrtnici,trgovci,časnici i državni službenici. Osim njih naseljavali su se i Mađari, Česi, Slovaci kao i Hrvati iz Središnje i Gorske Hrvatske. Oni su se naseljavali na gotovo opustjeloj zemlji jer je odlaskom osmanske vlasti domaće muslimansko stanovništvo napustilo Slavoniju i ostale oslobođene krajeve i otišlo u Bosnu i u druge zemlje Osmanskog carstva. Istovremeno su se iz Bosne mnogi katolici potkraj 17. stoljeća doselili u Slavoniju, dok su Srbi u većem broju oko 1690. bježeći pred Turcima iz Srbije i s Kosova došli na područje Slavonije i južne Ugarske gdje je bilo pravoslavnog i srpskog stanovništva doseljenog još u osmanskom razdoblju. Doseljenici u Slavoniju bili su većinom rimokatoličke vjere uz nešto pravoslavnih Srba i Vlaha i oni su činili osnovu novog slavonskog stanovništva.10 Osim njih, naselio se i određeni broj Židova i protestanata. U kasnijim stoljećima u Slavoniju i Baranju doseljavat će iz prije navedenih zemalja još stanovništva pa možemo zaključiti kako su današnji Slavonci i Baranjci uglavnom potomci doseljenika koji su u posljednjih 300-ak godina naselili ovo područje.

Prema popisu stanovništva iz 1698. Osijek je imao 91 kuću s oko 600-800 stanovnika građana, uz vojnu posadu koja je brojila oko 2 tisuće ljudi. Carsko povjerenstvo koje je vodio grof Caraffa sastavilo je 1702. godine novi popis stanovništva, po kome je u tri osječka naselja (Unutarnji grad ili Tvrđava, Gornji grad i Donji grad) bilo 324 kuće u kojima je moglo živjeti oko tri do tri i pol tisuće stanovnika. Nemoguće je utvrditi točan broj stanovnika, jer su vlasti popisivale samo broj kuća i imena i prezimena glava obitelji u njima. Prema imenima i prezimenima tadašnjih građana, vidljivo je da je većina bila hrvatskog podrijetla uz veliki postotak građana njemačke narodnosti. Prema narodnosnom sastavu stanovništvo osječkih naselja 1702. godine činili su Hrvati 54,2%, Nijemci 30,5%, Mađari 4,6%, Česi 3,5%, Talijani 1,5%, Francuzi 1,1% i pripadnici ostalih narodnosti 4,6%. Zbog većeg udjela njemačkog stanovništva Osijek je tijekom 18. i 19. stoljeća imao obilježja njemačkog grada a njemački jezik se uz hrvatski i latinski koristio u svakodnevnoj upotrebi.

Svako od prije tri spomenuta naselja imalo je svoju općinu i svoga suca pa su se u prvih stotinu godina nakon oslobođenja od osmanske vlasti razvijala kao samostalne cjeline a ne kao jedinstveno gradsko naselje.11

Sklapanjem mira u Srijemskim Karlovcima 1699. nastupilo je dulje razdoblje mira tijekom 18. stoljeća, u kome je došlo do polaganog gospodarskog i demografskog oporavka hrvatskih zemalja. Na političkom planu hrvatske zemlje tijekom 18. i 19. stoljeća te sve do 1918. ostale su politički razjedinjene i tek je manji dio tih zemalja (takozvana banska ili građanska Hrvatska i Slavonija) bio pod upravom bana i sabora trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije, kako se tada nazivala naša kraljevina.

Veliki dio hrvatskih zemalja činila je Vojna krajina pod upravom središnjih bečkih vlasti. Vojna krajina protezala se na području Like, Korduna, Banovine, okolice Đurđevca i Križevaca u užoj Hrvatskoj te na području slavonske Posavine. To područje služilo je tijekom 18. i većeg dijela 19. stoljeća kao obrambeni pojas Habsburške Monarhije prema Bosni i ostalim zemljama Osmanskog carstva. Istra i Dalmacija od prve polovice 18. stoljeća imale su posebnu civilnu upravu koja je bila odgovorna bečkoj vladi. Rijeka i njezin kotar kao „corpus separatum“ (na latinskom znači „zasebno tijelo,“ op. a.) bili su pod izravnom političkom i ekonomskom dominacijom ugarske vlade, koja je to područje smatrala Ugarskim primorjem.12 Današnja hrvatska Baranja bila je u Ugarskoj, to jest u sastavu mađarske županije Baranja.

U prvoj polovici 18. stoljeća Osijek se nastavio izgrađivati i povećavati broj stanovnika. Nakon isusovaca u grad su došli kapucini 1701. te franjevci, čiji je samostan izgrađen 1705. godine.13 Osnovica urbanističkog razvoja bila je vojna tvrđava, koja se počela graditi 1692. a većim dijelom je dovršena do 1719. godine. Osijek se nalazio na povoljnom geostrateškom položaju pa su vojne vlasti dale tu sagraditi tvrđavu. Unutar nje planski su se gradile kuće građana i javne zgrade a gradska jezgra izgrađena je do 1732. godine. Pod upravom Dvorske komore u Beču Osijek je bio do 1740., kada ga je carica Marija Terezija stavila pod upravu Ugarske dvorske komore, pod čijom će vlašću biti do 1809. godine.14 Ugarska dvorska komora bavila se skupljanjem poreza i ostalim financijskim pitanjima. Dakle, bila je to ustanova poput Ministarstva financija na području Ugarske, Hrvatske i Slavonije.

Slavonija je također više od pola stoljeća nakon oslobođenja od osmanske vlasti bila pod upravom bečke Dvorske komore. Obnova slavonskih županija izvršena je tek 1745. uspostavom Virovitičke, Požeške i Srijemske županije. U Osijeku je 8. prosinca 1745. održana svečanost uspostave Virovitičke županije i od tada je on bio njeno neformalno središte, iako je sam grad sa svoja tri naselja kao komorsko dobro bio izuzet od županijskih vlasti.15

Ove županije prostirale su se u dolinama Drave i Dunava te u Požeškoj kotlini i bile su pod upravom bana i sabora u Zagrebu, koji su tada upravljali i građanskom Hrvatskom. Slavonska Posavina bila je uključena u sastav Vojne krajine.16

Osijek je bio vojno, gospodarsko i upravno, ali i kulturno središte u prvoj polovici 18. stoljeća. Uz financijsku pomoć gradskih vlasti isusovci su utemeljili i vodili pučke škole u Osijeku- u Tvrđi 1690., u Donjem gradu 1712., u Gornjem gradu 1722. U Tvrđi je postojala i njemačka pučka škola, a u razdoblju 1728.-1737. djelovala je i gimnazija s niža četiri razreda. Ona je prestala s radom 1737. jer ju gradske vlasti više nisu htjele financirati s obrazloženjem da školu pohađa premalo domaćih učenika. Većina predavača bili su svjetovni učitelji a u manjem broju redovnici isusovci.17

Franjevci su u svom samostanu 1707. pokrenuli studij filozofije, od 1724. studij teologije a 1735. i tiskaru, u kojoj su se tiskale knjige na narodnom jeziku.18 Te knjige pisane su „naškim to jest iliričkim jezikom“ za „narod slovinski.“ Slavonski pisac Antun Kanižlić također je koristio „ilirički iliti slovinski jezik.“ Osijek je tada postao središte regionalne slavonske književnosti koja će se kasnije uklopiti u korpus hrvatske nacionalne književnosti. Vrijedi ovdje spomenuti i osječkog književnika Antuna Ivanošića iz druge polovice 18. stoljeća. On je u Zagrebu 1788. tiskao djelo pod nazivom „Svemogući zemlje i neba Stvoritelj,“ u kome spominje pripadnike pojedinih naroda:“Nimca, Ugra, Hrvata, Slavonca, Taliana…“ Spomenimo i Matiju Petra Katančića, slavonskog pisca i klasika ilirizma iz druge polovice 18. stoljeća.19

U drugoj polovici 18. stoljeća uspješno su se razvijali obrti i trgovina, pa je u Osijeku oko 1750. zabilježeno postojanje 22 ceha, a 1763. godine u Gornjem gradu počela je s radom manufaktura svile. Grad je imao problema s opskrbom stanovništva pitkom vodom pa je najkasnije do 1760. izgrađen vodotoranj i vodovod s dva javna zdenca u osječkoj tvrđavi. Izgradnja Osijeka nastavila se gradnjom javne kanalizacije 1779. te gradnjom novih i pregradnjom starih građanskih kuća.20

S obzirom da se Drava povremeno izlijevala iz korita bilo je nužno utvrditi obale rijeke kod Osijeka, kako grad ne bi stradavao od poplava. Prvi regulacijski radovi na utvrđivanju obala Drave učinjeni su još za vrijeme gradnje osječke tvrđave početkom 18. stoljeća, a zatim su njene obale utvrđivane kamenom 1770. godine. Brži gospodarski razvoj grada sprečavala je slaba prometna povezanost s hrvatskim i ugarskim zemljama. Osijek je s okolicom bio povezan poljskim cestama, ali su u sličnoj situaciji tada bili i ostali gradovi u hrvatskim zemljama.

Radi poboljšanja gospodarsko-prometnih veza s južnom Ugarskom započela je 1780. gradnja novog mosta preko Drave jer je čuveni Sulejmanov most kod Osijeka bio zapaljen i porušen u ratnim operacijama za oslobođenje Osijeka potkraj 17. stoljeća. Za Osijek je od velikog značenja bila izgradnja ceste od 1773.-1779. godine, koja je vodila do Darde u Baranji. Ovom cestom Osijek se priključio na važnu kopnenu prometnicu koja je povezivala Austriju i Ugarsku preko Beča, Budima i Pešte i Pečuha s Bosnom, Srbijom i ostalim zemljama Osmanskog carstva. Tom cestom odvijala se orijentalna trgovina. Osijek je u drugoj polovici 18. stoljeća bio gravitacijsko središte za robu iz južne Ugarske, Potisja i Banata.21 Potisje je dolina rijeke Tise u Vojvodini i Mađarsko te jednim dijelom u Rumunjskoj i u Slovačkoj.

Urbanizacija Osijeka nastavila se u drugoj polovici 18. stoljeća doseljavanjem novog stanovništva-obrtnika, trgovaca, vojnih časnika, plemića, svećenika i redovnika. Potkraj 18. stoljeća u Osijeku je živjelo oko 9 tisuća građana i blizu 2 tisuće članova vojne posade. S približno 11 tisuća stanovnika Osijek je bio uz Zagreb i Rijeku jedan od najvećih gradova u hrvatskim zemljama. Uz njemački i latinski kao službene jezike u gradu se njegovao i „narodni“ (hrvatski) jezik, u čemu su zaslužnu ulogu imali katolički svećenici i redovnici koji su na tom jeziku pisali i prevodili crkvene knjige s latinskog. Veliki događaj za kulturno-prosvjetni razvoj grada bio je ponovni početak rada isusovačke gimnazije 1765. godine.22 Gimnazija je prestala s radom 1737., o čemu sam već pisao u ovom poglavlju (vidi fusnotu 17).

Osijek je bio veliko vojno uporište Habsburške Monarhije od kraja 17. do kraja 18. stoljeća. Obrtnici i trgovci naseljeni u Osijeku velikim su dijelom podmirivali potrebe osječkog garnizona za različitim proizvodima i uslugama. Car Josip II. dekretom (odlukom, rješenjem, op. a.) je 1783. godine sjedište vojnog zapovjedništva za Slavoniju i Srijem preselio iz Osijeka u Petrovaradin u Srijemu, pripremajući se za mogući rat s Osmanskim carstvom. Nakon ove odluke, dio časnika i vojne posade napustio je Osijek pa je grad postupno počeo gubiti karakter vojnog uporišta, dobivajući sve više obilježja pravog srednjoeuropskog grada.

Spomenuo sam da se Osijek od kraja 17. stoljeća sastojao od tri općine (Unutarnji grad ili Tvrđava, Gornji grad i Donji grad) koje su se razvijale samostalno, imajući svaka svoju općinsku upravu i suca. Carica Marija Terezija već je 1746. predložila da se izvrši ujedinjenje osječkih općina ali su građani svih triju općina iz različitih razloga otklonili taj prijedlog, smatrajući da im je bolje da budu samostalni. S vremenom su vodeći osječki građani postali svjesni da je za brži razvoj grada neophodno ujedinjenje triju općina u jednu upravno-političku cjelinu.

Molbu osječkog građanstva ispunio je vladar Josip II. dekretom od 2. prosinca 1786. godine, po kome su se tri osječke općine pravno-politički ujedinile dobivši jedinstveno gradsko poglavarstvo. Za dalji razvoj Osijeka ovo je bio važan događaj koji je omogućio njegov brži društveno-gospodarski razvoj.23

Iako je bio izuzet od vlasti Virovitičke županije, Osijek nije imao potpunu slobodu jer je bio pod upravom Ugarske dvorske komore i Ugarskog namjesničkog vijeća (Vijeće je bilo tadašnja ugarska vlada, op. a.). Nakon ujedinjenja osječkih općina u jedinstveno gradsko naselje, osječko građanstvo nastojalo je izboriti za Osijek status slobodnog i kraljevskog grada kakav su imali i drugi važniji gradovi u Monarhiji, poput Zagreba. Konačan uspjeh u tom pothvatu Osječani su postigli početkom 19. stoljeća. Poveljom cara Franje I. od 24. ožujka 1809. Osijek je proglašen slobodnim i kraljevskim gradom s pripadajućim regalnim pravima. U ta prava spadalo je pravo slobodnog otvaranja svih vrsta obrta i trgovine, pravo slanja zastupnika na Hrvatski i Ugarski sabor te pravo da Osijek ima gradsko zastupstvo od 40 članova-vijećnika, koje je odlučivalo o brojnim pitanjima vezanima za život u gradu. Osim zastupstva, grad je imao i magistrat (poglavarstvo) koji se sastojao od gradskog suca, šest senatora i pomoćnog osoblja (bilježnici, blagajnik i drugi). Kao slobodni i kraljevski grad Osijek je bio izuzet od vlasti Ugarske dvorske komore ali je ostao i dalje podređen Ugarskom namjesničkom vijeću. Za dobivanje takvog društveno-političkog statusa svog grada osječko građanstvo platilo je golemu otkupninu Ugarskoj dvorskoj komori u iznosu od 183 723 forinte. Nakon toga, Osijek se nastavio još brže razvijati kao gospodarsko i kulturno središte Slavonije.24

Osječki trgovci trgovali su po južnoj Ugarskoj i po građanskoj Hrvatskoj, uključivši se aktivno u podunavsku i podravsku trgovinu. U Osijeku su se održavali sajmovi još u 18. stoljeću a 1816. godine grad je imao 144 gostionice i dva trgovačka ceha-katolički i pravoslavni. Osječki poduzetnici otvorili su u prvoj polovici 19. stoljeća pivovaru, nekoliko manjih ciglana te vojno i civilno brodogradilište što govori o gospodarskom napretku grada na Dravi. U pogledu cestovnog prometa, do 1851. Osijek je izgradio na svojem gradskom području sve javne ceste od nabacane zemlje i držao ih u prohodnom stanju, dok je cesta između Tvrđave i Gornjega grada bila posipana mrvljenim kamenom.25

Za dalji gospodarski razvoj ne samo Osijeka već i cijele trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije nužna je bila izgradnja željezničke mreže kojom bi se ti krajevi međusobno povezali. Određeni mađarski gospodarski krugovi su u prvoj polovici 19. stoljeća razmišljali o gradnji pruge od Osijeka do Rijeke s tim da bi se ona nadovezala na željezničku mrežu u Ugarskoj. Planove za gradnju pruga u Habsburškoj Monarhiji u 19. stoljeću stvarali su i austrijski i ugarski vladajući krugovi.

Do sklapanja Austro-ugarske nagodbe 1867. vodeću riječ u izgradnji željezničke mreže u Monarhiji imalo je austrijsko Društvo južnih željeznica a od 1867. godine ugarski vladajući krugovi radili su na gradnji željezničkih pruga u Ugarskoj. O njima je ovisila i gradnja pruga u građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji. Unatoč planovima o gradnji željezničke pruge Osijek-Rijeka i povezivanja te pruge na željezničku mrežu u Ugarskoj, Osijek je dobio željezničku vezu s hrvatskim i ugarskim zemljama tek u drugoj polovici 19. stoljeća, nakon sklapanja Hrvatsko-ugarske nagodbe.26

Osijek se u prvoj polovici 19. stoljeća razvijao i kao kulturno-prosvjetno središte. Njemačko kazalište djelovalo je u gradu neprekidno od 1808. dajući kazališne predstave isključivo na njemačkom jeziku. Školstvo se također razvijalo, pa su u Osijeku 1837. godine djelovale četiri pučke škole dok je Velika gimnazija u kojoj su učitelji bili franjevci i isusovci imala šest razreda 1848. godine.27

Društveni i gospodarski napredak Osijeka u prvoj polovici 19. stoljeća očit je i prema broju gradskih kuća i novih kuća i ulica koje su se planski gradile, primajući nove doseljenike. Prema popisu iz 1702. Osijek je imao 324 kuće, a prema popisu iz 1815. bilo ih je 1667, dok je 1840. godine bilo ukupno 1905 gradskih kuća, što je gotovo šest puta više nego 1702. godine. Usporedo s porastom broja kuća rastao je i broj stanovnika grada. Dok je 1702. u Osijeku moglo živjeti oko tri do tri i pol tisuće stanovnika, 1815. Osijek je imao 8998, a 1840. stanovnika je bilo 11 082 ne računajući vojnu posadu, što je povećanje broja stanovnika za više od tri puta u odnosu na početak 18. stoljeća.

Širenje grada vidljivo je i iz činjenice da su žitelji okolnih seoskih majura zamolili gradsko poglavarstvo 1848. godine da dobiju status četvrte osječke općine. Njihovoj molbi je udovoljeno, pa je 1848. uspostavljena četvrta općina pod nazivom Novi grad. Prema staleškom položaju, najvažniju skupinu osječkog građanstva činili su takozvani građani i obrtnici kojih je bilo oko 25% odraslog muškog stanovništva. Ostatak muškog aktivnog stanovništva dijelio se na službenike, plemićke sluge, pokućarce i druge. Stanovništvo Osijeka prema vjerskoj pripadnosti bilo je većinski katoličko. Druga vjeroispovijed po brojnosti njezinih članova bila je pravoslavna uz nešto protestanata i Židova.28

2.3. Revolucija 1848.-1849. i neoapsolutizam Franje Josipa u 1850-ima

Jačanjem velikomađarskog nacionalizma krajem 18. i u prvoj polovici 19. stoljeća te razvojem ilirskog (hrvatskog) narodnog preporoda u 1830-ima i 1840-ima situacija će se sve više komplicirati dok ne dođe do otvorenog hrvatsko-mađarskog sukoba te kobne 1848. godine.

Revolucija koja je izbila u Parizu u veljači 1848. proširila se po Europi i stigla do Beča 13. ožujka 1848. U Mađara revolucija je izbila dva dana kasnije i oni su od Beča isposlovali nezavisnu vladu i potvrdu liberalnih zakona kojima je bio cilj društveno-gospodarski napredak Ugarske. Mađarski političari na čelu s Lajosom Kossuthom namjeravali su tada postići nezavisnost od Austrije i stvoriti Veliku Mađarsku od Karpata do Jadranskog mora na teritoriju srednjovjekovne ugarske države, u čiji bi sastav ušle i hrvatske zemlje. Nemađarskim narodima Ugarske mađarski političari nisu htjeli priznati pravo na nacionalnu posebnost već u najboljem slučaju ograničenu općinsku i županijsku samoupravu u krajevima gdje su ti narodi činili većinu. Takvom politikom odbili su od sebe te narode i svrstali ih na stranu Austrije, glavnog neprijatelja mađarske revolucije.

U Hrvatskoj je također bilo revolucionarnih gibanja, pa je novopostavljeni ban Josip jelačić 19. travnja 1848. prekinuo sve državno-pravne veze između hrvatskog i ugarskog kraljevstva. Jelačić je 25. travnja 1848. potvrdio ukidanje kmetstva i feudalnih odnosa u Hrvatskoj, a u svibnju 1848. osnovao je Bansko vijeće u Zagrebu kao hrvatsku vladu nezavisnu o Ugarskoj. Zbog mađarskih nacionalističkih planova Jelačić je poveo Hrvate u rat na strani Austrije protiv Mađara 1848.-1849. godine.29

Još prije revolucije Hrvatski staleški sabor 1847. proglasio je „narodni jezik“ (latinski „lingua nationalis“) službenim jezikom u kraljevinama Dalmaciji, Hrvatskoj i Slavoniji umjesto latinskog jezika.30 Hrvatski povjesničari rado ga nazivaju hrvatskim, ali je „narodni jezik“ tijekom pedesetih godina 19. stoljeća u Hrvatskoj i Slavoniji bio nazivan različitim imenima kao „horvatski“, „hervatski“, „harvatski“, „hrvatski“, „ilirski“, „ilirički“, „slavonski“,“narodno-slavonski“, „horvatsko-slavonski“, „horvatsko-serbski“, „jugoslavenski“ i tako dalje.31

Osječko Gradsko poglavarstvo donijelo je odluku 25. travnja 1848. kojom se hrvatski jezik proglašava službenim u Osijeku. Dotad je službeni jezik u Osijeku bio njemački i latinski.32 Njemački će ipak i u drugoj polovici 19. stoljeća uz hrvatski ili narodni jezik ostati u Osijeku u upotrebi kao drugi službeni jezik.

Osječani su tada bili politički podijeljeni. Plemstvo je bilo sklono mađaronima (to jest unionistima, pristašama unije između trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske, op. a.) da bi se na kraju opredijelilo za bana Josipa Jelačića i vjernost Habsburgovcima, povlačeći za sobom i osječke Nijemce.

U gradu je došlo do sukoba između mađarona i iliraca (zvanih narodnjaci, koji su bili uz bana Jelačića kao pristaše samostalnosti trojedne kraljevine prema Ugarskoj, op. a.). Situacija se dodatno pogoršala kada je u listopadu 1848. u osječku tvrđavu ušao Casimir Batthyany, povjerenik mađarskog Odbora za obranu domovine. Njegova je namjera bila da Osijek i Slavonija budu priključeni Velikoj Mađarskoj. Dolaskom Batthyanya u Osijek iz grada su protjerani pristaše narodnjaka i bana Jelačića. Politička situacija se promijenila nakon Jelačićeve pobjede nad Mađarima i sloma mađarske revolucije. Sam ban Jelačić tri puta je boravio u Osijeku u svibnju 1849., potvrđujući time vlast bana i Sabora nad Osijekom i kraljevinom Slavonijom.33

Za vrijeme revolucionarnih zbivanja mladi car Franjo Josip donio je 4. ožujka 1849. Oktroirani ustav (ustav koji je donio sam vladar mimo zakonodavnoga tijela, to jest parlamenta, op. a.), kojim je narodima Monarhije priznao ravnopravnost i pravo na vlastiti jezik i narodnost. Ipak, vladar je proglasio i centralizam davši samom sebi najveće ovlasti u upravljanju državom. Hrvatska (to jest trojedna kraljevina, op. a.) bila je priznata kao posebna kraljevina, ali se nije ostvarilo ujedinjenje svih hrvatskih zemalja što su željeli ban Jelačić i ostali hrvatski političari. Mađarska revolucija slomljena je u ljeto 1849. uz pomoć ruske vojske, koju je car Nikola I. poslao u pomoć Franji Josipu. Iste godine ugušeni su i ostali revolucionarni pokreti u Habsburškoj Monarhiji.34

Karta 1. Politička podjela zemalja trojedne kraljevine potkraj 18. stoljeća i većeg dijela 19. stoljeća.

Potkraj 1851. Franjo Josip ukinuo je Oktroirani ustav i uveo otvoreni apsolutizam. On se naziva i neoapsolutizam ili Bachov apsolutizam, prema tadašnjem ministru unutarnjih poslova Aleksandru Bachu. Vladar je upravljao državom preko bečke vlade koja je bila odgovorna samo njemu. Hrvatski i ostali zemaljski sabori nisu sazivani. U Zagrebu je umjesto banske vlade uspostavljeno kraljevsko Namjesništvo koje je izvršavalo naredbe vladara i bečke vlade na području građanske Hrvatske i Slavonije. Za službeni jezik u cijeloj Monarhiji proglašen je njemački. Ugarska je stavljena pod vojnu upravu kojoj je na čelu bio nadvojvoda Albrecht, vladarev stric. Franjo Josip upravljao je zemljom pomoću vojske, policije, državne uprave i malobrojnog plemstva i građanstva koje je podržavalo njegovu politiku. Cilj neoapsolutizma bio je političko učvršćenje države i sprečavanje bujanja nacionalnih pokreta naroda Monarhije koji su prijetili njenom opstanku. U državi je zamro politički život a u narodima Monarhije nakupljalo se nezadovoljstvo, koje je samo čekalo prvu priliku da svom silinom izbije na površinu.35

Dobra strana neoapsolutizma bila je ta što su državne vlasti pokrenule mnoge reforme s namjerom modernizacije unutarnje uprave. Osnovana je žandarmerija i izvršena podjela na političke i sudske okruge. Poduzete su mjere za uvođenje općeg poreza na zemlju i dohodak, a reorganiziran je i obrazovni sustav.36

Nastojanjem bana Jelačića i na prijedlog bečke vlade papa Pio IX. uzvisio je 1852. zagrebačku biskupiju na rang nadbiskupije. Zagrebačkom nadbiskupu bila je podređena i đakovačka biskupija u Slavoniji.

Dotada su biskupije u Hrvatskoj i Slavoniji bile podređene nadbiskupijama u Ugarskoj. Godine 1853. Carskim patentom (naredbom, ukazom, op. a.) nastavilo se s ukidanjem feudalnih odnosa i radikalnom agrarnom reformom u korist dotadašnjih seljaka-kmetova. Velika većina stanovništva (85-90%) u hrvatskim zemljama tada je živjela na selu, baveći se pretežno poljoprivredom. Svim ovim mjerama državnih vlasti društveni život u Hrvatskoj stekao je modernu osnovu a staleški srednjovjekovni privilegiji postali su stvar prošlosti. Hrvatska se u vrijeme neoapsolutizma oslobodila ugarskog vrhovništva u državnoj upravi, sudstvu i školstvu.37

2.4. Slom neoapsolutizma i obnova ustavnog stanja

Nakon poraza kojeg je Habsburška Monarhija pretrpjela 1859. godine na talijanskom bojištu u sukobu s Francuskom i kraljevinom Pijemont te zbog katastrofalnog stanja državnih financija koje su prijetile državnim bankrotom, Franjo Josip bio je prisiljen na provođenje određenih političkih promjena u državi. Najprije je Laksenburškim manifestom od 15. srpnja 1859. najavio promjene u upravi i zakonodavstvu, da bi 5. ožujka 1860. sazvao Pojačano Carevinsko vijeće u Beču. U to Vijeće pozvao je po jednog predstavnika iz svake zemlje Monarhije. Predstavnik kraljevine Hrvatske bio je poznati poduzetnik Ambroz Vraniczany, kraljevinu Slavoniju zastupao je đakovački biskup Josip Juraj Strossmayer a kraljevinu Dalmaciju grof Frano Borelli. Vijeće je zasjedalo od 31. svibnja do 28. rujna 1860. a zadaća mu je bila dati prijedloge o političkom uređenju države.38

U Pojačanom Carevinskom vijeću prevladala je većina koja se zauzimala za federativno uređenje države zasnovano na principu historijskih zemalja. Od 48 članova Vijeća 34 člana bila su za federativno preuređenje države, pa je Franjo Josip 20. listopada 1860. objavio Listopadsku diplomu. Tim dokumentom za cijelu državu uvodilo se zajedničko zakonodavno tijelo (parlament, op. a.) pod nazivom Carevinsko vijeće (po njemački Reichsrat) koje je u svom djelokrugu poslova trebalo imati vanjsku politiku i trgovinu, vojsku i zajedničke financije, dok su ostali državni poslovi trebali biti u nadležnosti zemaljskih sabora.39 Pod zemaljskim saborima mislilo se na sabore pojedinih zemalja Monarhije, poput sabora trojedne kraljevine u Zagrebu te Ugarskog sabora. Odlukom vladara novi ban Hrvatske i Slavonije postao je 19. lipnja 1860. general i barun Josip Šokčević. Vladar je također odobrio ponovno uvođenje hrvatskog jezika u javni život.40

Ban je dobio dopuštenje vladara da sazove Bansku konferenciju na kojoj se trebalo raspravljati o najvažnijim političkim pitanjima i pripremiti sve za održavanje Hrvatskog sabora (to jest sabora trojedne kraljevine, op. a.). Na konferenciji koja je trajala od 26. studenog 1860. do 17. siječnja 1861. okupilo se na poziv bana 55 uglednika iz Hrvatske i Slavonije. Konferencija je podnijela predstavku vladaru u kojoj je izrazila svoje najvažnije zahtjeve: 1. ujedinjenje Dalmacije, kvarnerskih otoka i tri kotara u istočnoj Istri (Volosko, Labin i Novigrad ) s Hrvatskom, 2. osnutak Hrvatske dvorske kancelarije kao najviše upravne vlasti nezavisne o Ugarskoj, 3. proglašenje uredbe o županijama i imenovanje velikih župana. Vladar je imenovao velike župane ali nije dopustio političko ujedinjenje hrvatskih zemalja. Utemeljen je i Privremeni dvorski dikasterij na čelu s Ivanom Mažuranićem koji je 20. studenog 1861. postao Hrvatska dvorska kancelarija.41

U knjizi J. Šidaka i drugih autora spominje se „narodni“ jezik kao hrvatski, trojedna kraljevina kratko se naziva Hrvatskom, njezin sabor se naziva Hrvatskim saborom, a Hrvatsko-slavonska dvorska kancelarija naziva se Hrvatskom dvorskom kancelarijom (bio je to ured za hrvatsko-slavonske poslove u Beču koji je u svom djelokrugu imao političku upravu, sudstvo, poslove bogoštovlja i nastavu). Takvo pisanje možda je praktičnije jer se njime izbjegavaju dugi povijesni nazivi ali time se odstupa od nekih povijesnih činjenica. U 19. stoljeću Hrvatska je bila uglavnom prostor gdje su živjeli kajkavci, dok su Slavonija i Dalmacija tada bile kraljevine koje su zajedno s Hrvatskom činile trojednu kraljevinu Dalmaciju, Hrvatsku i Slavoniju. U to vrijeme hrvatski jezik nazivao se ne samo hrvatskim već i drugim imenima. Vidi o tome fusnote broj 30., 31. i 32. u ovoj knjizi.

Što se tiče zahtjeva da se građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji pripoji samo Istra do rijeke Raše a ne cijela Istra, to je zbog povijesnih razloga. Naime, hrvatski vladari u srednjem vijeku vladali su samo istočnom Istrom, dok je ostatak Istre tijekom povijesti bio pod vlašću Njemačkog carstva, zatim Venecije i Habsburške Monarhije. Nakon Prvog svjetskog rata Istra se našla okupirana od Italije. Najveći dio Istre nije bio spojen s Hrvatskom sve do 1945. godine.42

Listopadskom diplomom vladar je uveo ograničenu ustavnost. Carevinsko vijeće imalo bi 100 zastupnika koje bi poslali zemaljski sabori. Državna vlada trebala je biti odgovorna vladaru, koji je imao ovlasti u vanjskoj politici i vrhovno zapovjedništvo nad vojskom. Diploma spominje i uži sastav Vijeća s zastupnicima iz austrijskih zemalja, to jest bez zastupnika iz zemalja ugarske krune. Uže Vijeće trebalo je raspravljati samo o pitanjima koja su bila zajednička tim zemljama. Prema Listopadskoj diplomi Monarhija je ostala unitarna, iako snažno decentralizirana država.43

Diploma je dala ustavni temelj zemljama Habsburške Monarhije, ali su njezine odredbe naišle na brojna protivljenja. Predstavnici austrijsko-njemačkog građanstva smatrali su da Diploma tolikom decentralizacijom ugrožava njihovu prevlast u državi.

Protiv Diplome bila je i mađarska politička elita koja je branila koncepciju političkog jedinstva zemalja krune svetog Stjepana i stoga se protivila ideji o federativnom uređenju države. Zbog otpora austrijskih i mađarskih političkih krugova vladar je odustao od načela Listopadske diplome i 26. veljače 1861. objavio Veljački patent. Njime je znatno sužen djelokrug poslova zemaljskih sabora, ukinuto je Pojačano Carevinsko vijeće, dok su u isto vrijeme proširene ovlasti vladara i novog Carevinskog vijeća koje se sada sastojalo od Gornjeg i Donjeg doma. Osnovano je i Državno vijeće, koje je imalo ulogu vladareva savjetodavnog organa, dok je vlada bila odgovorna vladaru a ne parlamentu. Novi državni ministar (premijer, op. a.) postao je Anton Schmerling, predstavnik njemačkog centralizma i birokracije koji se oslanjao na njemačko liberalno građanstvo.

Veljačkim patentom otvoren je put uvođenju novog bečkog apsolutizma a smanjenjem ovlasti i prava zemaljskih sabora umanjena je i mogućnost hrvatsko-slavonskog i ugarskog plemstva i građanstva da odlučuju o političkoj sudbini svojih zemalja. Objava Patenta izazvala je veliko nezadovoljstvo u hrvatskim i ostalim zemljama Monarhije.44

3. POLITIČKO DJELOVANJE GRADSKIH VLASTI OSIJEKA U 1860-IMA

Gradsko poglavarstvo i Gradsko zastupstvo zajedno su činili glavnu Gradsku skupštinu slobodnog i kraljevskog grada Osijeka. Poglavarstvo su činili gradonačelnik, šest gradskih senatora i nekoliko članova pomoćnog osoblja (gradski satnik, to jest zapovjednik gradske straže, bilježnici, odvjetnici, gradski blagajnik i računovođa). U Gradskom zastupstvu bilo je 40 zastupnika (vijećnika) iz četiri osječke općine. Djelovanje glavne Gradske skupštine može se pratiti u razdoblju 1861.-1868. na temelju zapisnika s njezinih sjednica. Zapisnici sadrže kratke bilješke o datumima i sudionicima sjednica, o temama koje su bile na dnevnom redu te zaključke koje je donijela Gradska skupština. Podaci su dosta oskudni, malo je bilješki o pojedinačnim istupima gradskih senatora i vijećnika i u njima se većinom nalaze glavne misli i zaključci pojedinih sjednica.

Osijek je održavao komunikaciju na tri razine- prema vladaru Franji Josipu, prema Saboru trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije i prema Ugarskom saboru te prema hrvatsko-slavonskim i ugarskim gradovima i županijama. Osijeku su predstavke slali gradovi i županije iz Hrvatske, Slavonije i Ugarske izražavajući u njima mišljenje njihovih političkih predstavnika o različitim tada aktualnim društveno-političkim temama.

Ovo poglavlje govori o stavovima gradskih vlasti Osijeka prema vladaru, prema Mađarima i kraljevini Ugarskoj te o tome kako je trebalo urediti državnopravne odnose između trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske.

3.1. Stav gradskih vlasti Osijeka prema vladaru Franji Josipu

Ukidanjem neoapsolutizma i obnovom ustavnog stanja 1860. car i kralj Franjo Josip vratio je hrvatskom i ugarskom kraljevstvu ustav. U građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji ponovno je uveden narodni (hrvatski) jezik kao službeni, a oživio je i politički život u njima, kao i u cijeloj Habsburškoj Monarhiji. Predstavnici hrvatsko-slavonskog plemstva i građanstva na gradskim i županijskim skupštinama kao i na Saboru trojedne kraljevine 1861. upućivali su zahtjeve vladaru za političkim ujedinjenjem svih zemalja trojedne kraljevine pod vlašću bana i sabora. Ovom zahtjevu pridružile su se i gradske vlasti Osijeka i skupština Virovitičke županije koja je imala sjedište u Osijeku. Za velikog župana Virovitičke županije 1860. godine izabran je đakovački biskup Josip Juraj Strossmayer.45

Raspravljajući na sjednicama 11. i 12. veljače 1861. o ujedinjenju zemalja trojedne kraljevine, skupština Virovitičke županije zaključila je da se uputi predstavka vladaru radi povrata cjelokupnosti trojedne kraljevine i poziv Dalmatincima glede združenja. Predstavkom se zatražilo i da zastupnici iz Vojne krajine prisustvuju Saboru trojedne kraljevine te da Međimurje ostane u njenom sastavu do saborske odluke o tom pitanju.46 Ban i Sabor trojedne kraljevine tada nisu imali vlast u Dalmaciji, Vojnoj krajini i nad Rijekom i njezinim kotarom (taj kotar bio je pod upravom Ugarske vlade kao „Ugarsko primorje“). Pod pojmom „povrata cjelokupnosti“ mislilo se na to da ban i Sabor dobiju vlast nad tim područjima. Glede Međimurja, taj hrvatski kraj bečki je dvor 1861. prepustio Zaladskoj županiji u Ugarskoj.47

Skupština Virovitičke županije bila je nezadovoljna držanjem vladara u svezi tog pitanja pa mu je na sjednici od 11. ožujka 1861. uputila novu predstavku, u kojoj ga se moli da osnuje dikasterij (Dvorsku kancelariju, op. a.) za trojednu kraljevinu u Beču, da osobno otvori Sabor trojedne kraljevine i okruni se kao njezin kralj uz izdavanje posebne krunidbene povelje. U predstavci se također ističe da bi Ugarski sabor trebao priznati ravnopravnost Zvonimirove krune i krune svetog Stjepana te neovisnost trojedne kraljevine prema kraljevini Ugarskoj.48

Ovom predstavkom skupština Virovitičke županije željela je osigurati političku posebnost trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije prema kraljevini Ugarskoj kako bi se spriječila mađarska dominacija i velikomađarski nacionalizam koji je i 1861. težio političkom pokoravanju trojedne kraljevine a ponajprije građanske Hrvatske i Slavonije. Zvonimirova kruna označavala je hrvatsku krunu, a kruna svetog Stjepana ugarsku.

Osječka glavna Gradska skupština na sjednici od 23. ožujka 1861. u svom zaključku poduprla je predstavku Virovitičke županije radi zastupanja i obrane „povjestnicom utemeljenih i krvlju stečenih prava“ trojedne kraljevine. Članovi Gradske skupštine jednoglasno su odlučili da se vladaru pošalje predstavka kojom će se zatražiti povratak teritorijalne cjelokupnosti trojedne kraljevine tako da se njenom „ustavnom tijelu“ vrate Dalmacija, kvarnerski otoci na sjevernom Jadranu, Istra do rijeke Raše, kotari metlički i novomjestki te stara strana županije zagorske, takozvana Morca slavonica i Vojna krajina.49

Ne mogu a da ne primijetim kako je nekada, u ranom srednjem vijeku područje Metlike i Novog Mesta bilo dio tadašnje kraljevine Slavonije, to jest dio hrvatskih zemalja o čemu svjedoči i ova predstavka glavne Gradske skupštine Osijeka vladaru Franji Josipu iz 1861. Taj teritorij smo u međuvremenu izgubili i danas je u Republici Sloveniji. Republika Hrvatska i danas ima neriješena granična pitanja s Republikom Slovenijom-Sveta Gera na Žumberku i još neke lokacije na kopnu, granica na moru u Savudrijskoj vali, koju Slovenci zovu Piranski zaljev. Naši povjesničari i stručnjaci koji pregovaraju o razgraničenju trebali bi podsjetiti Slovence gdje je nekad davno bila granica između tadašnje kraljevine Slavonije i slovenskih pokrajina. Tek toliko da se zna! Smatram da je Republici Hrvatskoj i hrvatskom narodu već oduzeto i previše teritorija tijekom povijesti.

Osječke gradske vlasti pokazale su domoljubnu svijest u pogledu ujedinjenja zemalja trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije. Oni su se u svom zahtjevu pozivali na povijesna prava trojedne kraljevine koja su naši preci stekli u proteklim stoljećima prolijevajući krv za vladare dinastije Habsburg u brojnim ratovima protiv Turaka i ostalih neprijatelja Monarhije. Političko ujedinjenje svih zemalja trojedne kraljevine na temelju njezina državnog prava pod vlašću bana i Sabora Osječani su smatrali vladarevom obvezom prema narodu trojedne kraljevine za njegovu stoljetnu vjernost. Ujedinjenjem zemalja trojedne kraljevine omogućilo bi se njihovo jače gospodarsko povezivanje i brži razvoj, čega su bili svjesni političari i gospodarstvenici u Osijeku i ostalim hrvatsko-slavonskim gradovima i županijama.

Osjetljivost prema narodnoj časti osječke gradske vlasti pokazale su u travnju 1861., kada su se odazvali predstavci skupštine grada Zagreba upućene vladaru. Predstavkom je zatraženo da se iz Zagreba ukloni pukovnija nadvojvode Stjepana zbog „počinjenog ekscesa na narodnom grbu.“ Osječka Gradska skupština ispad zagrebačke vojne posade doživjela je kao „uvredu narodne časti“ i poslala je svoju predstavku Hrvatsko-slavonskom dikasteriju u Beč. Tom predstavkom Osječani su poduprli zagrebački zahtjev.50

Politički predstavnici osječkog građanstva bili su pristaše legitimiteta i povijesnih prava u uređivanju društveno-političkih odnosa među narodima i zemljama Habsburške Monarhije.

Oni su Franju Josipa smatrali zakonitim vladarom kao i njegove prethodnike iz dinastije Habsburg. U predstavkama upućenima vladaru Osječani su izražavali svoju podaničku pokornost. Istovremeno su očekivali od njega da upravlja državom u skladu sa starim zakonima i povijesnim pravima. Smatrali su da vladar mora poštivati ustav i državno pravo trojedne kraljevine isto kao i prava ostalih zemalja Monarhije. Prema ustavu i povijesnom državnom pravu trojedne kraljevine vladar je zakonito vladao ako je pri donošenju zakona uvažavao mišljenje bana i Sabora te gradskih i županijskih skupština. Svaki pokušaj vladara da upravlja zemljom apsolutistički od strane osječkog građanstva bio je dočekivan s negodovanjem a slična je reakcija bila i u drugim hrvatsko-slavonskim gradovima i županijama. Apsolutizam Franje Josipa i bečke vlade nije se sviđao ni Mađarima kao ni pripadnicima drugih, većinom slavenskih naroda Monarhije.

O stavu Osječana prema vladarevu apsolutizmu svjedoči i naredba Namjesničkog vijeća (tadašnje vlade za građansku Hrvatsku i Slavoniju, op. a.) od 14. studenog 1861., kojom se uslijed otpisa Dvorskog dikasterija od 18. studenog iste godine, a na osnovi vladareve odredbe od 7. listopada 1861. poziva Gradsko poglavarstvo Osijeka da odmah preuzme novačenje za 1862. godinu. Pisanu obavijest o poduzetom novačenju Poglavarstvo je trebalo poslati Namjesničkom vijeću do 25. studenog 1861. Ova naredba dovela je do rasprave među gradskim zastupnicima koji su se podijelili u mišljenju što trebaju učiniti. Dr. Vaso Atanasijević smatrao je ovu naredbu zakonitom jer ona proistječe iz vladarevih prava. Vijećnik Ladislav Molnar predložio je da Osijek uskrati novačenje za iduću godinu jer je vladar donio odluku bez pristanka Sabora trojedne kraljevine. Nakon rasprave, većina vijećnika zaključila je da je vladareva naredba neustavna i nezakonita jer se njome narušavaju „temeljna prava“ trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije. Unatoč tome što je naredba donesena bez suglasnosti Sabora, osječka Gradska skupština odlučila je provesti novačenje za 1862. godinu kako se državnim vlastima ne bi dalo povoda za još neustavnije naredbe. U zaključku se ističe da unatoč provođenju ove naredbe, gradska Skupština ne želi ustupiti nijedno od „ustavnih prava“ trojedne kraljevine.51

Dakle, vladar je tražio da mu grad Osijek dade određeni broj mladića za vojsku. Osječke gradske vlasti nerado su udovoljile toj naredbi, znajući kako je vladar tijekom neoapsolutizma donosio brojne naredbe i zakone bez pristanka bana i Sabora koje su se morale provoditi, pa je njihov otpor razumljiv. Neugodna iskustva s bečkim apsolutizmom kao i opasnost od njegove moguće obnove utjecat će na osječke političare tijekom 1860-ih tako što će oni većinom postati pristaše unionističke politike, kojoj je cilj bio što tješnja politička i gospodarska suradnja trojedne kraljevine s kraljevinom Ugarskom kako bi se zajedno obranile od austrijske dominacije oličene u liku cara i kralja Franje Josipa.

3.2. Stav gradskih vlasti Osijeka prema Mađarima i kraljevini Ugarskoj

Obnovom ustavnog stanja u Habsburškoj Monarhiji 1860. u hrvatskim i ugarskim zemljama osobita se pozornost posvećivala uređenju državnopravnih odnosa između Austrije, Ugarske i trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije. O tome nam svjedoče dopisi koje su hrvatsko-slavonski i ugarski gradovi i županije međusobno si upućivali te slali višim vlastima- zemaljskim saborima i vladaru.

Osječke gradske vlasti također su dobivale predstavke različitih ugarskih županija u kojima su njihovi politički predstavnici izražavali stavove o uređenju državnopravnih veza u državi. Peštanska županija poslala je dopis 12. prosinca 1860. Ugarskoj dvorskoj kancelariji u Beč u kojoj ističe da će se županija strogo držati zakona iz 1848., to jest liberalnog ustava i zakona samostalne Ugarske. Gradskoj skupštini Osijeka Peštanska županija poslala je kopiju svog dopisa. Osječki vijećnici nisu se o njemu očitovali u zapisniku sjednice već su je uzeli na znanje bez komentara i pohranili među spise.52

Na istoj sjednici pročitan je i dopis Boršodske županije vladaru, koja je upućena i osječkim gradskim vlastima 5. ožujka 1861. Boršodska županija zatražila je od vladara oslobađanje od „opsadnog stanja“ grada Rijeke i njezinog kotara te njihovo stavljanje pod neposrednu vlast Ugarske. Ovaj zahtjev bio je u potpunoj suprotnosti sa zahtjevima hrvatsko-slavonskih gradova i županija upućenih vladaru kao i s predstavkom grada Osijeka kojima se tražilo ujedinjenje svih zemalja trojedne kraljevine pa tako i Rijeke i njezinog kotara pod vlašću bana i Sabora trojedne kraljevine. Unatoč tome, osječke gradske vlasti nisu se usprotivile ovom zahtjevu već su dopis samo uzele na znanje.53 Osječki vijećnici isto su reagirali i na predstavku Nogradske županije od 12. ožujka 1861. u kojoj piše da dotična županija ne priznaje vladarev manifest od 26. veljače iste godine ni po formi ni po sadržaju.54 Vladarev manifest bio je Veljački patent.

Ove tri predstavke pokazuju nam kako mađarski političari ni nakon 11 godina apsolutizma nisu odustali od ciljeva revolucije iz 1848.-1849. godine. Nakon sloma revolucije mađarsko plemstvo i građanstvo zašutjelo je u doba apsolutizma, čekajući povoljan trenutak za akciju. Dočekali su je 1860. godine, kada je oslabio apsolutizam Franje Josipa. Takvu situaciju mađarski političari nastojali su iskoristiti kako bi od vladara dobili što veće ustupke kojima je bio cilj povratak liberalnog ustava i zakona iz 1848. godine i dobivanje što veće političke nezavisnosti kraljevine Ugarske prema Beču.

Kada promotrimo reagiranje članova osječke glavne Gradske skupštine prema političkim zahtjevima ugarskih županija od kojih su neki bili u potpunoj suprotnosti s političkim zahtjevima hrvatsko-slavonske strane, vidimo da su imali vrlo suzdržani stav.

U tim zaključcima sjednica zastupnici (vijećnici) bi sadržaj predstavki ugarskih županija primili na znanje, uz tvrdnju kako pitanje uređenja državnopravnih odnosa između trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske potpada pod nadležnost njihovih sabora. Osječani su prema mađarskim nacionalističkim zahtjevima imali pomirljiv stav, očito se ne želeći zamjerati mađarskoj strani. Ova činjenica dobiva tim više na značenju kada se uzme u obzir da su oni u isto vrijeme pokazivali negodovanje prema vladarevoj apsolutističkoj vladavini.

Stav gradskih vlasti Osijeka pokazao se i prema predstavci Zagrebačke županije od 14. veljače 1861. kojom se tražila politička podrška grada Osijeka. Zagrebačka županija izrazila je ogorčenost predstavkom grada Pešte koja je poslana vladaru i ugarskim gradovima tražeći da se u Rijeci ukine „opsadno stanje,“ smijeni ban trojedne kraljevine i na njegovo mjesto postavi Mađar. Umjesto da na ovaj velikomađarski zahtjev oštro reagiraju, osječki vijećnici zaključili su kako ovo pitanje potpada u nadležnost Sabora, odbivši dati mišljenje o njemu.55

Neutralno držanje osječkih političara prema predstavci grada Pešte kojom se od vladara tražilo da građansku Hrvatsku i Slavoniju stavi pod ugarsku vlast čime bi se ostvarili velikomađarski planovi prema hrvatskim zemljama iz 1848. djeluje na prvi pogled iznenađujuće. Nedugo nakon toga, na sjednici od 17. travnja 1861. (vidi fusnotu 50.) osječke gradske vlasti oštro će reagirati na dopis skupštine grada Zagreba kojim se tražilo uklanjanje vojne posade iz grada zbog napada na „narodni grb.“ Tada je osječka Gradska skupština osudila taj ispad i poslala predstavku Kraljevskom Hrvatsko-slavonskom dikasteriju u Beč, podupirući zahtjev Zagrepčana.

Nameće se zaključak kako su politički predstavnici grada Osijeka pokazivali snažan otpor prema bečkom apsolutizmu smatrajući da se na taj način krše ustav i municipalna (državna) prava trojedne kraljevine. Istovremeno su prelazili preko mađarskih nacionalističkih zahtjeva koji su krnjili ustav i državno pravo trojedne kraljevine uz opravdanje da ta pitanja ne spadaju u njihovu nadležnost. Ova činjenica je tim više zanimljiva što je među osječkim gradskim zastupnicima bilo tek nekoliko Mađara i popriličan broj građana njemačko-austrijskog podrijetla, što se može vidjeti prema njihovim imenima i prezimenima. Jedan od razloga takvog stava osječkih političara prema mađarskim zahtjevima je postojanje jake unionističke struje među njima koja je bila sklona postizanju nagodbe između trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske makar i po mađarskim uvjetima. Odgovor na pitanje zašto su osječki političari bili pomirljivi prema mađarskim zahtjevima daje nam dalje proučavanje zapisnika glavnih Gradskih skupština Osijeka u razdoblju 1861.-1868. godine.

U lipnju 1861. na dnevnom redu Gradske skupštine našlo se pitanje uređenja državnopravnih odnosa između trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije i kraljevine Ugarske te kakve bi političke stavove po tom pitanju trebali zastupati osječki zastupnici na Saboru.

Većina vijećnika u skupštini zaključila je da bi se trebali zauzeti za udruživanje trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske radi očuvanja „zajedničke ustavne slobode protiv napada bečke vlade, uz osiguranje narodnosti i samouprave.“ Sabor je tada već zasjedao i osječki zastupnici sudjelovali su u njegovu radu. Gradska skupština Osijeka o svom zaključku brzojavom je obavijestila svoje zastupnike da se na Saboru zauzmu za što brže sjedinjenje trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske radi „osiguranja ustavne slobode i iz ekonomičkog obzira.“ U brzojavu je osječkim zastupnicima sugerirano da napuste Sabor i vrate se u Osijek ukoliko se na njemu bude odugovlačilo s raspravama po pitanju sjedinjenja dviju kraljevina.56

Osječke gradske vlasti bile su za sklapanje saveza između dviju kraljevina iz političkih i ekonomskih razloga. Politički razlog bio je obrana ustavne slobode trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske. Obje kraljevine imale su stare ustave i municipalna (državna) prava koja su bila kršena tijekom povijesti od strane bečkog dvora, pa i u nedavno završenom razdoblju neoapsolutizma tijekom 1850-ih godina. Savez dviju kraljevina trebao je poslužiti kao obrana od mogućeg novog vladareva apsolutizma.

Osječani su bili za takav savez i zbog ekonomskih razloga. Njihov grad nalazio se na povoljnom geoprometnom položaju na kome su se sastajali cestovni pravci iz alpskog, podunavskog i balkanskog prostora uz mogućnost korištenja riječnog prometa Dravom. Osječko građanstvo bilo je zainteresirano za razvoj gospodarskih veza s ugarskim zemljama. Te veze su neprestano jačale tijekom 19. stoljeća zahvaljujući živoj trgovačkoj razmjeni. U Osijeku je živio i određeni broj Mađara što je također utjecalo na jačanje društvenih veza između Osijeka i kraljevine Ugarske.

Kao uvjet za sklapanje saveza s Ugarskom, osječko Gradsko poglavarstvo i zastupstvo postavili su „osiguranje narodnosti i samouprave.“ Ovaj uvjet odnosio se na osiguranje upotrebe „narodnog“ jezika u javnom životu i nakon sklapanja nagodbe između dviju kraljevina te na osiguranje gradske i županijske samouprave kao i posebnost Sabora trojedne kraljevine prema Ugarskom saboru. Glede gradske samouprave, Osječanima je svakako bilo stalo da Osijek kao slobodni i kraljevski grad sačuva sva prava koja mu uz takav status pripadaju.

U skladu s naputkom koji im je poslala osječka Gradska skupština, zastupnici Osijeka na Saboru zauzimali su se za sklapanje političke unije između trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske, o čemu će biti više riječi u idućem poglavlju. Iz svega dosada rečenoga možemo zaključiti kako su članovi osječkog Gradskog poglavarstva i Gradskog zastupstva većinom bili pristaše unionističke politike. Sklapanje nagodbe između trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske za njih je 1861. bio prioritet jer su u tom savezu vidjeli najbolju zaštitu ustavnih i municipalnih (državnih) prava trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije od novog bečkog apsolutizma i centralizma.

Takav savez omogućio bi dalje jačanje gospodarskih veza Osijeka i cijele građanske Hrvatske i Slavonije s kraljevinom Ugarskom što bi ubrzalo njihov društveno-gospodarski razvoj.

Idućih sedam godina (1861.-1868.) proteklo je u znaku sazivanja i raspuštanja Sabora trojedne kraljevine i očekivanja kako će se rasplesti kriza oko unutarnjeg uređenja Habsburške Monarhije. Osječki političari pažljivo su pratili zbivanja u državi i u inozemstvu pritom se dosljedno zalažući za unionizam bez obzira na mađarski nacionalizam. Nakon što je sklopljena Austro-ugarska nagodba 1867., postalo je jasno kako trojednoj kraljevini (a zapravo građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji) ne preostaje ništa drugo nego nagodba s kraljevinom Ugarskom. Ostatak trojedne kraljevine (Istra, Kvarner, Dalmacija) prema Nagodbi pripali su austrijskoj polovici države, gdje je bečka vlada i prije imala vlast.

U travnju 1868. godine, kada su trebali početi pregovori oko utanačenja Hrvatsko-ugarske nagodbe, osječki gradski sudac-načelnik (to jest gradonačelnik, op. a.) dr. Ante Stojanović dobio je brzojav iz Sabora da kao član regnikolarne hrvatsko-slavonske deputacije (regnikolarna deputacija je poslanstvo kraljevine, op. a.) pođe u Peštu na pregovore. Brzojav je pročitan na sjednici Gradske skupštine potkraj travnja 1868. Gradski vijećnici i članovi Gradskog poglavarstva tada su zamolili dr. A. Stojanovića da u ovom važnom poslanstvu zauzme se za razvitak materijalnog blagostanja „uže domovine Slavonije, a posebno Osijeka.“57 Dr. Stojanović se odazvao pozivu i pošao u Peštu a riječi kojima ga je Gradska skupština pozvala na put radi sklapanja Nagodbe svjedoče koliku su joj važnost pridavali. Ona je trebala biti sklopljena radi materijalnog blagostanja „uže domovine Slavonije, a posebno Osijeka,“ u čemu se osjeća slavonska regionalna svijest u članova osječke Gradske skupštine. Oni su bili ponosni na Osijek i njegov status slobodnog i kraljevskog grada, Slavoniju su smatrali svojom užom a trojednu kraljevinu širom domovinom.

Želja osječkih unionista za sklapanjem nagodbe s Mađarima i kraljevinom Ugarskom ostvarila se u ljeto 1868. Nekoliko mjeseci kasnije, na sjednici Gradske skupštine početkom prosinca 1868. pročitan je otpis Kraljevskog Namjesničkog vijeća od 24. studenoga 1868. kojim se dostavlja potvrđeni zakonski članak o Nagodbi između dviju kraljevina glede državnopravnih pitanja a pročitan je i nagodbeni zakon. Tom prigodom Poglavarstvo i Gradska skupština Osijeka zaključili su dati izraza svojim radosnim osjećajima jer se ponovilo „ovjenčano združenje ovih kraljevina s kraljevinom Ugarskom.“ Tim činom opet je nastupila „staza prave i istinite zakonitosti.“ Time se htjelo reći da je Nagodba dviju kraljevina sklopljena u duhu zakona. Gradska skupština odlučila je Franji Josipu poslati uz izjavu nepokolebive odanosti i predstavku kojom mu se zahvaljuje na sankcioniranom nagodbenom zakonu. Donesena je i naredba da se grad sutradan (8. prosinca 1868., op. a.) rasvijetli te da se na varoške kuće kroz idućih osam dana stave „naše narodne i narodne ugarske zastave.“58

Pod izrazom „ovih kraljevina“ mislilo se na Hrvatsku i Slavoniju čiji su predstavnici u hrvatsko-slavonskoj regnikolarnoj deputaciji sklopili nagodbu s Mađarima. Naše i ugarske narodne zastave na kućama osječkih građana trebale su svjedočiti o slozi naroda i kraljevina s obje strane rijeke Drave.

Nagodba je omogućila da kraljevine Hrvatska i Slavonija sačuvaju elemente državnosti, to jest imale su pravo na svog bana i Sabor, na svoje zastave i grbove, pravo na vlastiti jezik i ograničenu samoupravu u sklopu zemalja krune svetog Stjepana. Stoga su unionisti diljem Hrvatske i Slavonije imali razloga za slavlje. Njihovi politički protivnici iz Narodne stranke i Stranke prava bili su ogorčeni takvim razvojem događaja, zamjerajući unionistima izdaju domovine i nacionalnih interesa. O tim sukobima bit će više govora u idućem poglavlju.

4. SABOR TROJEDNE KRALJEVINE DALMACIJE, HRVATSKE I SLAVONIJE 1861.

4.1. Općenito o radu Sabora 1861.

Kada je ban Josip Šokčević u ožujku 1861. proglasio izborni red (zakon, op. a.), gradske vlasti Osijeka isti mjesec donijele su odluku da se u sva četiri dijela grada- Unutarnjem gradu (Tvrđavi), Gornjem gradu, Donjem gradu i u Novom gradu provedu izbori i izaberu poklisari (zastupnici, op. a.) za Sabor. Svaka općina imala je pravo izabrati jednog saborskog zastupnika. Za provođenje izbora u gradu imenovan je Odbor kome je na čelu bio Ljudevit Salopek.59 Lj. Salopek bio je vlastelin iz Sarvaša nedaleko Osijeka.

Na istoj sjednici (od 23. ožujka 1861., op. a.) pročitan je i banov dopis od 7. ožujka 1861. kojim poziva grad Osijek da pošalje zastupnike na Sabor, gdje će on svečano preuzeti čast bana i gdje će se raspravljati o odnosima između naše kraljevine i kraljevine Ugarske.60 Osječke gradske vlasti odlučile su se odazvati banovu pozivu i poslati zastupnike na Sabor.

Izbori za saborske zastupnike brzo su provedeni tako da je Ljudevit Salopek početkom travnja 1861. obavijestio glavnu Gradsku skupštinu da su za zastupnike po gradskim općinama izabrani Hugo Marinović, Dimitrije Tajčević, Ladislav Arvay i Franjo Pinterović. Novoizabrani zastupnici položili su na sjednici prisegu da će na Saboru braniti „naš ustav, narodni jezik, ravnopravnost i samoupravu,“ te da neće priznati nikakvu neustavnu instituciju kao što je „državno vijeće.“61

Političkim predstavnicima osječkog građanstva kao domoljubima bilo je stalo do obrane ustava i povijesnih prava trojedne kraljevine. Ustav je bio „naš“, baš kao što je i jezik bio „narodni“ a ne hrvatski kako to često interpretiraju hrvatski povjesničari. U 19. stoljeću koristili su se neki drugi izrazi, ne kao u 20. stoljeću.

Obećavši da će braniti narodni jezik, zastupnici su time dali do znanja da će se protiviti pokušajima nametanja nekog stranog jezika (njemačkog ili mađarskog) u trojednoj kraljevini. Pokazali su i odbojnost prema ustroju neustavnih institucija od strane vladara poput Državnog ili Carevinskog vijeća koje bi mu poslužile kao instrument za provođenje centralističke politike. Preko tih vijeća Franjo Josip mogao je i dalje vladati državom mimo volje zemaljskih sabora. Osječanima je bila mrska pomisao da o sudbini Osijeka i cijele trojedne kraljevine upravljaju bilo kakve institucije osim bana i Sabora trojedne kraljevine u skladu s njenim starim ustavom i državnim (municipalnim) pravima.

Na dnevnom redu Sabora 1861. godine našla su se važna politička pitanja, od kojih je svakako najvažnije bilo ono o uređenju državnopravnih veza trojedne kraljevine s Austrijom i Ugarskom. Zbog prijevremenog raspusta Sabora od strane vladara većina zakonskih prijedloga koje je on donio nisu dobili vladarevu potvrdu. Stoga se rad Sabora 1861. sveo uglavnom na rasprave i donošenje deklaracija koje po svom sadržaju nisu bile prihvatljive bečkom središtu a ni mađarskom liberalnom plemstvu koje je tada vladalo Ugarskom.

U radu Sabora sudjelovali su virilisti, dok su kotari pojedinih županija, slobodni kraljevski gradovi i povlaštena trgovišta poslali izabrane zastupnike.62 Virilisti su bili saborski zastupnici koji se nisu birali na izborima već su s obzirom na svoj društveni položaj imali pravo direktnog sudjelovanja u radu Sabora. Oni su bili predstavnici krupnog plemstva, visokog svećenstva, visoki saborski dužnosnici i slično.

Svečanim imenovanjem bana J. Šokčevića započeo je rad Sabora 15. travnja 1861. godine. Na njemu nije bilo predstavnika Dalmacije, Vojne krajine i Rijeke, iako je to bila želja sudionika Banske konferencije kao i većine gradskih i županijskih skupština u građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji. Vladar nije udovoljio toj želji, pa je Sabor zasjedao prvenstveno kao hrvatsko-slavonski sabor. Tek je predstavnicima krajiških pukovnija i slobodnih općina vladar 9. svibnja 1861. dopustio dolazak na Sabor i 55 krajiških zastupnika sudjelovalo je samo u raspravama o državnopravnim pitanjima. Ukupno je bilo 229 zastupnika na Saboru, od toga 30 virilista, 46 zastupnika iz građanske Slavonije, 55 iz Vojne krajine i 98 iz građanske Hrvatske.63

Atmosfera na Saboru bila je prožeta emocijama, što se vidi iz govora brojnih zastupnika. Osjećala se odbojnost prema vladaru i bečkom dvoru čiji je apsolutizam i centralizam okrivljavan za brojne nedaće koje su snašle trojednu kraljevinu. Sličan je stav bio i prema mađarskoj političkoj eliti.

Ona je zagovarajući mađarski liberalni ustav i zakone iz 1848. kao i ideju o jedinstvu zemalja krune svetog Stjepana nastojala likvidirati tradicionalnu hrvatsku autonomiju. Namjera saborskih zastupnika bila je postići na temelju državnog prava trojedne kraljevine ujedinjenje svih hrvatskih zemalja pod vlašću bana i sabora i ujedinjenom hrvatskom kraljevstvu izboriti što širu političku autonomiju prema Austriji i kraljevini Ugarskoj.64

Hrvatska državnopravna ideologija bila je sustavno formulirana na Saboru 1861. a temeljila se na plemićkoj tradiciji i rezultatima istraživanja tadašnjih hrvatskih povjesničara. Tada su upravo izašla „Iura regni“ (Prava kraljevstva, op. a.) Ivana Kukuljevića a brojni zastupnici pozivali su se na hrvatsko državno pravo na temelju državnopravnih dokumenata poput „Pacta Convente“ (prema kojoj je hrvatsko plemstvo izabralo ugarskog kralja Kolomana za hrvatskog vladara 1102., op. a.) i hrvatske Pragmatičke sankcije iz 1712. godine (po kojoj je ženska loza Habsburgovaca počevši od carice Marije Terezije odlukom Sabora stekla pravo na hrvatsku krunu, to jest stekla pravo da vlada nad trojednom kraljevinom, op. a.). Plemićka tradicija čuvala je sjećanje na hrvatsko srednjovjekovno kraljevstvo i to sjećanje bilo je očuvano u gornjem društvenom sloju građanske (banske) Hrvatske i Slavonije koji su činili „staleži i redovi“-plemstvo, svećenstvo, građanstvo slobodnih kraljevskih gradova s njihovom inteligencijom. Oni su bili „politički narod“ u prošlim stoljećima ili „natio croatica“ (hrvatska nacija, op. a.).65

Svoju zajednicu nisu identificirali s hrvatskom etničkom zajednicom jer je među njima bilo pripadnika njemačke, mađarske i ostalih narodnosti. Plemićka „nacija“ u svojoj ideologiji bila je određena teritorijalno, ona se podudarala s područjem na kojem su plemstvo i njegove staleške političke ustanove (ban i sabor) imale vlast, to jest s područjem na kojem su se nekada protezali posjedi i vlast staleža i njihovih institucija i na koje su oni polagali „povijesno pravo.“ Dotično područje obuhvaćalo je teritorij srednjovjekovnog hrvatskog kraljevstva prije turskih osvajanja, dakle teritorij Vojne krajine, Dalmacije, Istre do rijeke Raše i Turske Hrvatske (područje zapadne Bosne i Hercegovine do Vrbasa i Neretve). Ova virtualna (zamišljena) trojedna kraljevina nosila je tradiciju samostalne srednjovjekovne Hrvatske i u 19. stoljeću hrvatsko plemstvo i građanstvo pozivalo se na njeno povijesno državno pravo, a isto je učinilo i na Saboru 1861. godine. Staleži su bili kraljevstvo i „natio croatica“ odnosno „Hrvati“ (Croatae). S obzirom da je u 19. stoljeću ta nacija stvarno bila ograničena na područje banske (građanske) Hrvatske i Slavonije gdje su ban i sabor imali vlast, ta se nacija još označavala i kao „Hrvati i Slavonci.“66

Saborski zastupnici navodili su povijesne dokaze o hrvatskoj državnosti tijekom proteklih stoljeća, ističući pritom značenje Sabora koji je donosio najvažnije odluke, poput izbora Arpadovića 1102. za hrvatsko-ugarske kraljeve, izbor Ferdinanda I. Habsburškog za hrvatskog vladara na Cetinskom saboru 1527. te donošenje hrvatske Pragmatičke sankcije 1712.

Pritom su osuđivali bečki apsolutizam i centralizam smatrajući ga najvećom preprekom za političko ujedinjenje i brži gospodarski razvoj hrvatskih zemalja. U osudi Beča i njegove politike zastupnici su bili gotovo jedinstveni, ali su se razilazili u mišljenju po pitanju uređenja odnosa između trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske, podijelivši se u tri skupine od kojih su nastale političke stranke.67

Pristaše Narodne stranke kojima su na čelu bili biskupi Josip Juraj Strossmayer i Franjo Rački nastojali su postići što širu političku autonomiju za trojednu kraljevinu snalaženjem između vladarevih centralističkih nastojanja i mađarskih nacionalističkih zahtjeva o stvaranju jedinstvene mađarske države. Unionistička stranka predvođena grofom Julijem Jankovićem smatrala je da trojedna kraljevina može postići političku autonomiju isključivo u što užem savezu s kraljevinom Ugarskom. Treću političku struju činili su dr. Ante Starčević i Eugen Kvaternik sa svojim pristašama od kojih je formirana Stranka prava. Njima je ideal bio samostalna hrvatska država izvan okvira Habsburške Monarhije . Hrvatska bi po njima s Austrijom i Ugarskom bila u personalnoj uniji, jer bi vladar bio jedina veza Hrvatske s tim zemljama. Pravaši su bili manjina na Saboru 1861. pa nisu imali većeg utjecaja pri donošenju saborskih deklaracija i zaključaka. Stoga je na državnopravno usmjerenje Sabora utjecala politika Narodne i Unionističke stranke.68

Ne samo da su pravaši bili tada manjina na Saboru, već ih je bilo samo troje od 229 zastupnika koji su bili za nezavisnu Hrvatsku. Ta trojica su dr. Ante Starčević, Eugen Kvaternik i Petar Vrdoljak. Tu se vidi kako su zastupnici bili svjesni da trojedna kraljevina ili Hrvatska kako su je zvali pravaši ne može tada izboriti samostalnost. Trojedna kraljevina bila je politički razjedinjena, gospodarski slabo razvijena te s relativno malo stanovnika. Kao takva, bila je preslaba da proglasi nezavisnost već 1861. godine.

Većinu na Saboru 1861. imali su narodnjaci, dok su unionisti bili drugi po snazi. Nakon dugotrajnih rasprava o tome kako treba urediti državnopravne odnose između trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske donesen je zaključak koji je postao poznat kao zakonski članak 42. iz 1861. Članak je donesen na saborskoj sjednici od 24. srpnja 1861. a potvrdio ga je i vladar. Njime je utvrđena teritorijalna cjelovitost trojedne kraljevine i njena samostalnost prema Ugarskoj. Ističe se kako je svaka veza između dviju kraljevina pravno posve prestala 1848. te da im je zajednički samo vladar. Uvažavajući ipak zajedničku prošlost te zajednički interes oko čuvanja ustavne slobode trojedna kraljevina je spremna stupiti u užu državnopravnu vezu s kraljevinom Ugarskom čim ona prizna samostalnost i teritorijalnu cjelovitost trojedne kraljevine. Dalje se u članku navodi da bi dvije kraljevine imale zajedničko zakonarstvo (zakonodavstvo, op. a.) i vrhovnu upravu koja bi se odnosila na one državne poslove koji bi se odredili državnim ugovorom.

Trojednoj kraljevini trebala je biti zajamčena samostalnost u poslovima uprave, sudstva, školstva i bogoštovlja. Taj zakon postao je kasnije osnovica za reguliranje položaja Hrvatske prema Ugarskoj.69

Raspravljajući o tome treba li Sabor uputiti predstavnike u Carevinsko vijeće u Beč (kao središnji državni parlament, op. a.) 5. kolovoza 1861. Sabor je s 69 glasova „za“ i 46 glasova „protiv“ uz izostanak 62 zastupnika zaključio da trojedna kraljevina nema nikakvih zajedničkih poslova s Austrijom, odbivši tako vladarevu naredbu. Na otpor Sabora Franjo Josip je odgovorio njegovim raspuštanjem 8. studenog 1861.70 Time je pitanje uređenja odnosa između trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije s Austrijom i kraljevinom Ugarskom ostavljeno otvorenim do daljnjega.

4.2. Govori osječkih zastupnika i drugih uglednijih unionista na Saboru 1861.

Na Saboru 1861. Osijek su predstavljali zastupnici Hugo Marinović, Ladislav Arvay, Dimitrije Tajčević i Franjo Pinterović. Osim njih, nastupio je i virilist Ljudevit plemeniti Salopek, vlastelin iz Sarvaša, koji je također sudjelovao i u radu Gradske skupštine Osijeka. Početkom svibnja 1861. Dimitrije Tajčević odrekao se časti saborskog zastupnika pa su u Osijeku provedeni izbori za njegova zamjenika. Izabran je Todor Gjurgjević koji je u lipnju 1861. zauzeo mjesto u Saboru.71

Ljudevit plemeniti Salopek govorio je na Saboru 21. lipnja 1861. Njemu je bilo važno da se zbog neugodnih iskustava s bečkim apsolutizmom nađu „one garancije naše budućnosti“ koje su najbolje za osiguranje „naših ustavnih pravah, i razvitak narodnosti.“ Istaknuo je kako je austrijska vlada prethodnih 13 godina vršila različite eksperimente s cijelom državom radi osiguranja cjelokupnosti Monarhije. Pritom je mislio na različita vladareva rješenja (Oktroirani ustav 1849., zatim apsolutizam pa Listopadska diploma 1860. i Veljački patent 1861.). Optužio je bečku vladu za izazivanje razdora „izmedju nami i našimi susjedima preko Drave“ kako bi osigurala cjelokupnost Monarhije.72 Salopek u svom govoru nije spomenuo mađarski nacionalizam koji je bio glavni razlog sukoba između Hrvata i Mađara.

Kriza države ogleda se i u stanju njenih financija, tvrdio je Salopek, za što odgovornost također snose „muževi“ na čelu austrijske vlade, koji žele i dalje „sa našom krvlju i imanjem svojevoljno naredjivati.“ Salopek je time upozorio na opasnost od novog apsolutizma na temelju centralističkog Veljačkog patenta.

Zato mi moramo osigurati ustav, njega treba opet oživotvoriti, rekao je on. Bečka vlada miješa se u unutarnji život trojedne kraljevine izdajući naredbe koje su u suprotnosti s „razumom naših ustavnih pravah.“ Vlada se i danas ponaša apsolutistički, ali sada pod „štitom ustavnosti,“ izjavio je Salopek. Dokaz tome su Listopadska diploma i Veljački patent. Mi se Patentu moramo pokoriti prije nego što smo odlučili o svom državnopravnom položaju, tvrdio je Lj. Salopek. Od takvog bečkog centralizma mi se možemo obraniti najuspješnije „ako sa Ugarskom u savez stupimo,“ s kojom smo bili združeni proteklih osam stoljeća.73

Zbog toga, istaknuo je dalje Salopek, takav savez potreban je nama i Ugarskoj jer u ovakvom nestalnom položaju naših državnopravnih odnosa mi „ni moralno ni materijalno napredovati nemožemo.“ Salopek je bio protiv Veljačkog patenta i odredbe o slanju zastupnika u Carevinsko vijeće u Beč kao središnji državni parlament. Na taj način, ne samo da bi se kršio ustav i državno pravo trojedne kraljevine već bi se našom kraljevinom i dalje upravljalo iz Beča, mimo znanja bana i Sabora a u skladu s vladarevim zahtjevima koji bi prema Patentu imao široke ovlasti u vođenju države. Takav razvoj događaja morao se izbjeći. Stoga je Lj. Salopek na kraju govora rekao da bi „polag osiguranja naših narodnih i autonomnih pravah“ glasovao za takav savez koji bi svoj izraz imao u „zajedničkom zakonarstvu i zajedničkoj vrhovnoj izvršujućoj vlasti.“74 Pritom je mislio na zajedničko zakonodavstvo (ili zakonarstvo) te na zajedničku vladu, to jest na vrhovnu izvršujuću vlast.

Prema tome, Ljudevit Salopek bio je za tješnji savez s kraljevinom Ugarskom ali uz osiguranje „naših narodnih i autonomnih prava.“ Bili su to uvjeti za Mađare koji su trebali priznati posebnost trojedne kraljevine i njezina naroda u odnosu na kraljevinu Ugarsku i Mađare. To je pak značilo da su Mađari trebali promijeniti neke odredbe svojih zakona iz 1848. kojima se nije priznavala ta posebnost trojedne kraljevine i njezina naroda.

Isti dan (21. lipnja 1861.) govorio je i Hugo Marinović, zastupnik grada Osijeka. On je požalio zbog sukoba s Mađarima 1848. jer smo se tada slijepo „u ruke austrijanske vlade bacili.“ Tako smo se „starog saveznika lišili“ i upali „u mrežu bečke birokracije.“ Marinović je osudio bečki apsolutizam koji je „starodavni ustav“ i „narodnost našu“ posljednjih 12 godina gazio. To je bila nagrada našem narodu za vjernost i žrtve koje je podnio za vladara i Monarhiju.

On je pokazao ogorčenje i u pogledu porezne politike jer su za apsolutizma različiti porezi „samovoljno i bezustavnim putem“ uvedeni što nas je dovelo do krajnje propasti.75 Time je mislio na različite poreze koje je bečka vlada uvodila i određivala njihovu visinu bez pristanka bana i sabora trojedne kraljevine.

Što je bitno, Marinović je izrazio slikovitim riječima:“Napis zastave naše neka bude: narodnost, ustavnost, cjelokupnost domovine i autonomija njena.“ Narodni jezik trebao je biti službeni u trojednoj kraljevini, također da se „politična narodnost naša“ osigura „za sva buduća vremena,“ a sve to možemo postići u savezu s Ugarskom, tvrdio je H. Marinović.

On je priznao da su Mađari 1848. „u revnosti za narodnost svoju, narodnost našu vriedjali,“ ali tada smo i „blagodati ustavnog života uživali,“ napomenuo je Marinović. S druge strane, bečka vlada je najprije proglasila ravnopravnost naroda (po Oktroiranom ustavu, op. a.) da bi zatim ukinula naš ustav i „faktično je sve germanizirala“ prognavši narodni jezik iz svih ureda i učionica. Treba li se bojati mađarizacije? Ne, mislio je Marinović, jer mađarski narod nije tako brojan „niti ima toliku snagu asimilacije.“ Nakon sedam stoljeća života u savezu i pod istim ustavom, koje je mjesto i koja obitelj pomađarena u našoj domovini, pitao je Marinović. S druge strane, nekada cijele slavenske pokrajine sada su ponjemčene, poput Češke, Kranjske, Koruške i Štajerske, a „njemština“ se uvukla i u život naše domovine.76

Hugo Marinović je Mađare nazvao našom „starom ustavnom braćom.“ Vjerovao je da se s njima može postići dogovor i u savezu s Ugarskom „obranit će se ustavnost.“ Osudio je „carstveno vieće“ (Carevinsko vijeće, op. a.) kojemu je trebalo biti ustupljeno „pitanje poreza i regrutiranja vojnika po ustavu našem.“ Baš kao i Lj. Salopek prije njega i Marinović je osudio politiku bečke vlade i njezinu želju da „sa krvju i imetkom našim u napredak takodjer, samovoljno razpolaže.“ Zbog toga, naša je dužnost vratiti „starodavni ustav naš.“ Mi to ne možemo učiniti sami pa trebamo saveznika, rekao je Marinović. S obzirom da mi sami nismo uspjeli od bečke birokracije isposlovati sjedinjenje Dalmacije i Vojne krajine banskoj Hrvatskoj i Slavoniji, to će biti veće šanse za uspjeh tog pothvata u suradnji „sviuh narodah krune sv. Stjepana.“ Marinović je podsjetio kako je Ugarski sabor više puta a naročito 1830. glede Dalmacije „kriepke representacije činio,“to jest podupirao sjedinjenje Dalmacije s Hrvatskom i Slavonijom. Glede Vojne krajine, Ugarski sabor je 1848. donio zakon po kojem se „blagodati ustava na cielu takodjer granicu protegnuti imaju,“77što je značilo da je Ugarski sabor bio za pripajanje Vojne krajine građanskoj (banskoj) Hrvatskoj i Slavoniji.

Hvaleći Mađare, Marinović je spomenuo kako su oni poštivali autonomije drugih naroda u Ugarskoj, na primjer Jaziga, Kumana i Hajduka te Saksonaca u Erdelju (istočna Ugarska, op. a.), dok je bečka vlada ukinula te autonomije. Rekao je i da autonomna prava naše domovine kao samostalne kraljevine „mnogobrojnima su zakonima ugarskima utvrdjena,“ baš kao i dostojanstvo bana kao kraljevskog namjesnika u trojednoj kraljevini, zatim organ domaće vlade i pravo posebnog domaćeg zakonodavstva prema članku 120. od 1715. godine. Marinović je spomenuo i činjenicu kako je naše pravo bilo plaćati samo polovicu poreza od onoga koje se plaćalo u Ugarskoj. To pravo „kroz tolika je stoljeća neoskvrnjeno ostalo.“78

Govoreći o mađarskim zakonima iz 1848. Marinović ih je hvalio kao napredne i liberalne, navodeći kao takve odgovornost ministarstva, zastupanje puka, jednaku raspodjelu poreza, ukinuće feudalizma, slobodu štampe i druge. Za njega jedini problem su zakonski članci 3. i 5. koji su na štetu „narodnosti i autonomiji našoj.“ Izjavio je kako ugarski zakoni iz 1848. sadržavaju načela za koja se borimo i ovdje na Saboru. Bez obzira na mađarski nacionalizam koji je i tih dana bio itekako prisutan u mađarskim vladajućim krugovima, Marinović je izrazio nadu da su „ustavna braća naša pripravna, one odredbe koje su narodnosti i autonomiji našoj protivne, u njima preinačiti.“79

Spominjući društveno-gospodarske veze Osijeka i Slavonije s Ugarskom, Marinović je rekao kako je Slavonija odijeljena od Ugarske samo Dravom i Dunavom. Iza leđa imamo „tužnu Bosnu,“ kod Save nam je takoreći „kraj svieta.“ Prema Marinoviću, mi nemamo puta u veliki svijet osim preko Ugarske. Osim toga, „grad Osiek napose i svakdašnji živež svoj na trgu, od ugarskih stanovnikah uzimlje, ima kod nas i mnogo obiteljih, koje u nježnoj svezi rodbine sa prekodravskim susjedima našima stoje.“ Svoj govor H. Marinović završio je riječima da je on za savez s Ugarskom „na temelju jednakosti, ravnopravnosti, cielokupnosti i autonomie trojedne kraljevine.“ U ugovoru između trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske svakako bi prva točka trebala biti „samostalnost i cjelokupnost naša.“80

Prema tome, vidimo da je i Hugo Marinović postavljao uvjete za suradnju s Mađarima i za sklapanje novog saveza (unije). Nema ni govora o traženju bezuvjetne unije ili unije bez ikakvih uvjeta kako se to još i danas često interpretira u udžbenicima povijesti i u stručnoj literaturi.

Sljedeći zastupnik iz Osijeka čiji sam govor uspio naći u Dnevniku Sabora trojedne kraljevine je Franjo Pinterović. On je održao govor početkom srpnja 1861. godine. Pinterović je podsjetio da smo mi ugarskom kralju Kolomanu 1102. predali svoju krunu i tako se združili s narodima krune svetog Stjepana. S tim narodima mi smo dijelili dobro i zlo kroz 700 godina. Godine 1848. dogodilo se „nesretno nesporazumljenje izmedju nas i narodah ugarskih.“ Tada nas je netko „treći“ (Austrija, op. a.) razdvojio „te kako Magjare tako i nas pod absolutizam bečke vlade stavi.“ Pinterović nije priznavao prekid veza s Ugarskom. U tom slučaju, zar bi vladar ručnim svojim pismom od 26. veljače tekuće godine (Veljačkim patentom, op. a.) naredio saboru da ponajprije raspravi o „odnošenju kraljevinah ovih naprama kraljevini ugarskoj?,“ pitao je F. Pinterović. S obzirom da Njegovo Veličanstvo zna da je samo nesporazum između nas i naroda ugarskih „nesretni pokret godine 1848. prouzrokovalo, i naša ustavna administrativna odnošenja prama kraljevini ugarskoj narušilo,“ zato vladar traži pregovore našeg i ugarskog sabora.81

Franjo Pinterović pozvao je na pomirenje i da obnovimo ovaj „sveti savez“ koji je postojao kroz toliko stoljeća i od kojega „kako njihovo tako i naše spasenje zavisi.“

Predložio je da se sklopi međunarodni ugovor kojim bi se tražilo da se „naša narodnost i naš jezik, zakonima god. 1847./48. na saboru ugarskomu donešenim narušena, nama u buduće nepovriedivima uzdrži.“82

Nastavljajući govor, F. Pinterović je podsjetio da u Europi ima mnogo Slavena koji žive pod apsolutizmom, poput Čeha, Poljaka, Rusa, Bugara, Bošnjaka i drugih. Za razliku od njih, mi smo slobodni Slaveni jer nas štiti „kruna sv. Stjepana.“ Pinterović se nije složio s mišljenjem nekih zastupnika koji su predložili da čekamo razvoj događaja. To je po njemu „bolestna politika.“ Treba ići u dogovor s Mađarima „i tako trećeg pobijediti.“83

Taj treći je svakako Austrija. Dakle, trebalo je dogovoriti se s Mađarima prije nego oni sklope nagodbu s Austrijom jer bi to trojednu kraljevinu dovelo u nezavidan položaj, što se i dogodilo 1867. kada je sklopljena Austro-ugarska nagodba bez sudjelovanja Hrvata.

Pinterović je također spomenuo kako se vladar u Listopadskoj diplomi poziva na zakonske članke Ugarskog sabora iz 1847./48. To znači da je vladar priznao valjanost tih zakona. Zato, govorio je Pinterović, ako želimo ponoviti „ustavni savez s narodom Ugarskim“ i mi moramo priznati valjanost tih zakona „ali gospodo ne bezuvjetno!“ Vladar također Veljačkim patentom traži da raspravimo odnose između trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske. To znači da mi trebamo ugarske zakone iz 1847./48. „uzeti u pretresanje i da ispravimo one točke koje su bile povod razdora, i da to učinimo u pregovorima s Ugarskim saborom.“ Prema Pinterovićevu mišljenju, ovo je put sjedinjenja i jedini put sporazuma s narodom ugarskim.84

Franjo Pinterović završio je svoj govor tražeći da se izvrši revizija ugarskih zakona iz 1847./48. godine i da se na temelju istih zakona „uz osiguranje naše autonomije, narodnosti i jezika, što skorije ugovorni uvjeti za savez trojedne kraljevine, s kraljevinom Ugarskom sastaviti učine.“85 Za F. Pinterovića bilo je važno sklopiti savez s Ugarskom protiv Austrije ali uz osiguranje autonomije trojedne kraljevine kako se zemlje te kraljevine (a u prvom redu građanska Hrvatska i Slavonija) ne bi opet našle na udaru mađarskog nacionalizma.

Zašto su neki članci mađarskih zakona iz 1847./48. bili sporni za Huga Marinovića i Franju Pinterovića (vidi fusnote 79. i 82.)? Na Ugarskom saboru u Pešti 1847./48. prihvaćena je „Zakonska osnova o mađarskom jeziku i narodnosti.“ Po tom zakonu hrvatski uredi i sudovi u komunikaciji s mađarskim vlastima trebali su koristiti mađarski jezik kao službeni, dok su u Rijeci i njezinom kotaru (takozvanom „Ugarskom primorju“) uredi i sudovi mogli u domaćim poslovima koristiti talijanski jezik. U Hrvatskoj se u unutarnjim poslovima mogao koristiti latinski jezik dok je Slavonija dobila rok od 6 godina tijekom kojih su njezini žitelji, uredi i sudovi trebali naučiti mađarski jezik. U međuvremenu, tijekom tog prelaznog razdoblja od 6 godina u Slavoniji se također mogao koristiti latinski jezik kao službeni.

U svim školama u Hrvatskoj i Slavoniji obavezno se trebao učiti mađarski jezik. Građanski, komorski i vojnički zavodi te luke i brodovi bili su dužni po tom zakonu koristiti samo državni ugarski grb i zastavu a ugarski grb i zastava trebali su biti i na novcu i službenim pečatima.

Za mađarske nacionaliste Hrvatska je bila samo područje Zagrebačke, Varaždinske i Križevačke županije, dok je Lajos Kossuth, jedan od vodećih tadašnjih mađarskih političara čak poricao hrvatsko ime i narodnost. Slavoniju su smatrali dijelom Ugarske a ne Hrvatske. Hrvatsko i slavonsko ime za njih su bila samo pokrajinska (regionalna ) imena a nikako ne imena posebnih naroda i zemalja. Zbog takvog stava tadašnje službene mađarske politike, Hrvati su 1848. tražili federalističko preuređenje Monarhije i protivili se mađarizaciji, čime su zapravo poduprli Franju Josipa i bečku vladu.86

Odupirući se mađarskom nacionalizmu, Hrvati su ratovali pod vodstvom bana Jelačića na strani Austrije protiv Mađara 1848./49. Nakon poraza mađarske revolucije 1849. slijedilo je razdoblje ponovne dominacije Austrije nad svim ostalim zemljama i narodima Monarhije. Oktroirani ustav 1849. baš kao i otvoreni vladarev apsolutizam od kraja 1851. bili su prema tvrdnjama nekih suvremenika kazna Mađarima i nagrada Hrvatima. Drugim riječima, jednako su trpjeli vladarev apsolutizam Hrvati koji su se borili za Austriju i Mađari koji su se borili protiv nje. Treba reći kako su se na strani Austrije a protiv mađarske revolucije 1848./49. borili i Srbi u Vojvodini te Rumunji u istočnoj Ugarskoj. Naime, pristaše Velike Mađarske su i njima htjeli uskratiti pravo na nacionalnu posebnost i pomađariti ih.

U Dnevniku Sabora trojedne kraljevine iz 1861. nisam našao štampane govore osječkih zastupnika Ladislava Arvaya i Todora Gjurgjevića, ali to ne znači da i oni nisu uzeli učešća u saborskim raspravama. Moguće je i da svi govori nisu ni zapisani, pa samim time ni odštampani. Bez obzira na to, na temelju govora Ljudevita Salopeka, Huga Marinovića i Franje Pinterovića vidimo da su se zauzimali za nagodbu i savez s kraljevinom Ugarskom, to jest u prvom redu za nagodbu i savez s Mađarima uz uvjete mađarskoj strani, koji su se svodili na priznavanje političke posebnosti trojedne kraljevine, njezina naroda i jezika. Na taj način trojedna kraljevina, to jest građanska Hrvatska i Slavonija imale bi osiguranu autonomiju u sklopu zemalja krune svetog Stjepana. Što se tiče ostalih zemalja trojedne kraljevine (Vojne krajine, Dalmacije, kvarnerskih otoka, Istre do rijeke Raše i Rijeke s njezinim kotarom, kao i Međimurja) osječki zastupnici kao i ostali unionisti nadali su se da će se s vremenom dogoditi i ujedinjenje svih tih krajeva s građanskom Hrvatskom i Slavonijom uz mađarsku pomoć.

Osim osječkih unionista, bilo je još uglednika iz građanske Hrvatske i Slavonije koji su imali isto mišljenje- osuđivali su vladavinu cara i kralja Franje Josipa i smatrali da treba sklopiti savez s kraljevinom Ugarskom kako bi se trojedna kraljevina zaštitila od bečkog apsolutizma i centralizma.

Svi ti unionistički govornici tražili su od Mađara da učine neke ustupke prema hrvatsko-slavonskoj strani, to jest, unionisti na Saboru 1861. postavljali su uvjete Mađarima za sklapanje nagodbe. U daljem tekstu navodim samo neke unionističke govornike i njihove zahtjeve (uvjete) prema Mađarima, tek toliko da se vidi koliko su bezočno oklevetani tvrdnjama svojih suvremenika, političkih protivnika kako su tobože tražili nagodbu s Ugarskom bez postavljanja uvjeta, to jest bezuvjetnu uniju s Ugarskom. Takve tvrdnje zadržale su se u hrvatskoj historiografiji do danas.87

Grof Ivan Erdödy, veliki župan Varaždinske županije u govoru od 22. lipnja 1861. izjasnio se za savez s Mađarima uz uvjet „da se naš jezik i naša autonomija osigura, tražio bi toliko, koliko dostojanstvo naroda našega zahtieva.“88

Isti dan (22. lipnja 1861.) na Saboru Stjepan Kugler, zastupnik iz Našica bio je za „ponovljenje prekinutog saveza sa Ugarskom na temelju starodavnog ustava i sankcioniranih zakonah g. 1848.- priuzdržajem revisije i preinačenja onih točkah, koje upravo u narodnost i u autonomiju domovine naše diraju.“89

Miroslav Kraljević, zastupnik grada Požege u govoru od 25. lipnja 1861. spomenuo je kako je u ratu protiv Mađara 1848./49. poginulo 50 000 naših hrabrih graničara (iz Vojne krajine, op. a.) koji „ostaviše kosti svoje u tudjem vilajetu.“ Ti ljudi su dali svoje živote ne samo za opstanak voljene trojedne kraljevine već i za spas Austrije.90 Zanimljivo je kako je ovo prvi povijesni izvor u kojem sam našao podatak o broju naših poginulih graničara (krajišnika). Ni u jednom povijesnom udžbeniku nisam našao podatak koliko je naših ljudi poginuli u ratu protiv Mađara pod vodstvom bana Jelačića. Opisuju se bitke i Jelačićeve pobjede nad Mađarima ali nema broja poginulih. To su veliki ljudski gubici u samo godinu dana za jedan tako mali narod kao što su Hrvati.

Kraljević se izjasnio za obnovu saveza s Ugarskom koji je prekinut 1848. godine. On je dao prijedlog za savez na „temelju narodne ravnopravnosti i neodvisnosti, uz podpuno osiguranje i ujamčenje svoje autonomije, svoga realnoga posjeda, i virtualnoga posjedovnoga prava.“91 Pod „virtualnim posjedovnim pravom“ mislio je na one zemlje trojedne kraljevine koje nisu bile pod vlašću bana i sabora a trebale su biti, poput Dalmacije, Vojne krajine, Rijeke i njezina kotara, kvarnerskih otoka, Istre do Raše i Međimurja.

Grof Koloman Bedeković iz Jalžabeta pokraj Varaždina govorio je na Saboru 27. lipnja 1861. On je bio za savez s Ugarskom „na temelju podpune narodne i političke ravnopravnosti uz podpuno ujamčenje svoje autonomije obćim ustavom, zajedničkim zakonarstvom i vrhovnom ovomu zakonarstvu odgovarajućom upravom.92 „Zajedničko zakonarstvo“ značilo je zajedničko zakonodavstvo koje bi bilo u zajedničkom Parlamentu a „vrhovna odgovarajuća uprava“ bila bi vlada.

Grof Julije Janković iz Daruvara, veliki župan Požeške županije u govoru održanom 1. srpnja 1861. predložio je da se s Mađarima sklopi novi međunarodni ugovor kojim bismo osigurali „našu narodnost i naša narodna prava.“93

Jedan od najviše kritiziranih unionista u hrvatskoj historiografiji je barun Levin Rauch. On je bio među osnivačima Horvatsko-ugarske stranke 1841. koja se suprotstavljala djelovanju ilirskog pokreta Ljudevita Gaja. Rauch i njegovi pristaše ocrnjeni su od strane iliraca kao izdajnici domovine koji žele uvesti mađarski jezik kao službeni u Hrvatsku i pomađariti svoj narod. Barun Rauch iz Lužnice pokraj Zaprešića održao je govor na Saboru 6. srpnja 1861. Zatražio je da se odustane od napadanja ugarskih zakona iz 1848. i da se prihvate s naše strane, pod uvjetom „da se preinače oni članci, po kojih narod naš uvredjen se ćuti.“94 Dakle, ni sam barun Rauch nije tražio bezuvjetnu uniju s kraljevinom Ugarskom već je postavio uvjet da se promijene oni zakonski članci u ugarskim zakonima iz 1848. koji su negirali državnost i političku posebnost trojedne kraljevine a što je bilo uvredljivo za naš narod.

Barun Levin Rauch zatražio je i da se ustav trojedne kraljevine protegne i na Vojnu krajinu gdje je još bila austrijska vojna uprava.95 Uvođenjem ustava u Vojnu krajinu na tom području konačno bi se uvela civilna uprava što bi značilo sjedinjenje Vojne krajine s građanskom Hrvatskom i Slavonijom. Drugim riječima, uvođenjem ustava na područje Vojne krajine tamo bi vlast dobili ban i sabor trojedne kraljevine što je bila velika želja tadašnjih hrvatsko-slavonskih političara. Zar su to riječi čovjeka koji želi zlo svom narodu i radi protiv njegovih nacionalnih interesa? Jednom ocrnjen kao neprijatelj domovine i naroda od svojih suvremenika i političkih protivnika iliraca, barun Levin Rauch zadržao je taj negativan status u hrvatskoj historiografiji do danas.

Iz govora unionističkih zastupnika, kako Osječana tako i drugih jasno je kako oni nisu bili izdajnici trojedne kraljevine i njezina naroda za što su ih optuživali njihovi politički protivnici iz Narodne stranke i Stranke prava. Prema mišljenu unionista, trojedna kraljevina trebala je stupiti u realnu uniju s kraljevinom Ugarskom kako bi se lakše ostvarili političko ujedinjenje zemalja trojedne kraljevine i kako bi se postigao brži gospodarski razvoj tih zemalja.

Oni su se pozivali na višestoljetne povijesne veze s Ugarskom i kao pristaše legitimiteta smatrali su da se te veze ne smiju prekidati ne samo zbog očuvanja tradicije već i zbog konkretnih političkih i gospodarskih razloga. Unionisti su bili svjesni velikomađarskog nacionalizma i pokušaja Ugarskog sabora da politički pokori trojednu kraljevinu tijekom 18. i prve polovice 19. stoljeća kao i teških posljedica rata između Hrvata i Mađara 1848./49., ali su isto tako vjerovali da će na kraju prevladati sloga i dogovor dvaju naroda koji su zajedno živjeli u jednom kraljevstvu (hrvatsko-ugarskom) od početka 12. stoljeća.

Trojednu kraljevinu trebalo je obraniti od nasrtaja bečkog apsolutizma i centralizma a kako je ona bila politički i gospodarski slaba, unionisti su tražili saveznika u kraljevini Ugarskoj, to jest u Mađarima. U takvom savezu, trojedna kraljevina bila bi ovisna o Ugarskoj koja je teritorijem, brojem stanovnika i po gospodarskoj snazi bila znatno jača, ali su unionisti vjerovali da bi nagodbom s Mađarima bila zajamčena određena autonomija i prava trojedne kraljevine u sklopu kraljevine Ugarske, baš kao što je bilo i u prethodnim stoljećima. Ovo bi bio najveći uspjeh čemu se mogao nadati narod trojedne kraljevine u tom trenutku, barem prema mišljenju hrvatsko-slavonskih unionista.

Za unioniste je bilo nerealno govoriti o hrvatskoj nezavisnosti što su tražili pripadnici Stranke prava, budući je trojedna kraljevina politički i gospodarski bila preslaba za tako nešto. Unioniste nije zanimala ni zamisao o mogućoj preobrazbi Habsburške Monarhije u federaciju ravnopravnih naroda, gdje bi svaki narod imao svoju državu a sve države bile bi prema svijetu jedna politička cjelina sa zajedničkim vladarom, što je predlagala Narodna stranka biskupa Strossmayera. Bio je to projekt za budućnost koji se ostvario tek početkom 21. stoljeća. Danas su sve bivše države Monarhije nezavisne, svaka sa svojom vladom, parlamentom, zakonima i vojskom, ali su sve te države ujedno i članice Europske unije koja ima svoje organe vlasti (na primjer Europski parlament i Europska komisija u Bruxellesu). Takvom prijedlogu u 1860-im godinama opirali su se i austrijski i mađarski vladajući krugovi jer bi preobrazba Monarhije u podunavsku federaciju ravnopravnih naroda značio kraj prevlasti Austrije i Mađara nad drugim, pretežno slavenskim narodima u Monarhiji (Hrvatima, Slovencima, Srbima, Česima, Slovacima, Rusinima, Ukrajincima, Poljacima te neslavenskim Rumunjima).

Unionisti nisu vjerovali mnogo ni u jugoslavensku ideju koju je također propagirala Narodna stranka. Za unioniste bilo je bitno ponajprije sklopiti novi politički savez s kraljevinom Ugarskom, to jest s Mađarima kao najjačim narodom u Ugarskoj. Dakle, unionisti su bili tradicionalisti i politički pragmatičari koji su nastojali u tadašnjim društveno-političkim uvjetima postići ono što se moglo postići. Neke nove ideje poput nezavisnosti trojedne kraljevine, jugoslavenske ideje i preobrazbe Habsburške Monarhije u podunavsku federaciju njima nisu bile toliko važne.

4.3. Sukobi unionista s njihovim političkim protivnicima na Saboru 1861.

Zbog svog konzervativnog stava unionisti su bili grubo verbalno napadani i vrijeđani od strane zastupnika Narodne stranke i Stranke prava zbog tobožnje izdaje domovine. Od mnoštva takvih govora donosim sažetak govora Eugena Kvaternika od 11. srpnja 1861. Za mađarske političare rekao je da rade na „ustanovljenju budućeg robstva našeg.“ Upozorio je i na neslogu koja vlada među saborskim zastupnicima. Tu neslogu mogli bi iskoristiti na našu štetu Austrijanci i Mađari. Kritizirao je izjavu H. Marinovića kako Mađara ima malo, pa nas ne mogu mađarizirati. Na to je E. Kvaternik rekao da je 4,5 milijuna Mađara tako pritisnulo 8 milijuna Nemađara u Ugarskoj da im nije „nit pred Evropom ni u Ugarskoj zakonitog traga.“96 Tim riječima dao je do znanja kako se u Ugarskoj čuje samo glas Mađara dok ostali narodi kako za njih tako i za Europu kao i da ne postoje.

Usput rečeno, prema popisu stanovništva iz 1869. godine u građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji živio je ukupno 1 142 201 stanovnik.97 U svim zemljama trojedne kraljevine, dakle na teritoriju današnje Republike Hrvatske 1869. živjelo je ukupno 2 398 292 stanovnika.98

Prema riječima E. Kvaternika, Ugarska je 1861. imala oko 12,5 milijuna stanovnika, od toga 4,5 milijuna Mađara. Uspoređujući broj stanovnika trojedne kraljevine s brojem Mađara i ukupnim brojem stanovnika kraljevine Ugarske vidimo da je Mađara i žitelja Ugarske bilo znatno više, što se odražavalo i na njihovu političku i gospodarsku snagu. Očito je da je trojedna kraljevina, to jest građanska Hrvatska i Slavonija bila u daleko slabijem položaju prema Ugarskoj i Austriji, što je značilo da postići hrvatsku nezavisnost prema željama Stranke prava ili ravnopravnost trojedne kraljevine s kraljevinom Ugarskom prema planovima Narodne stranke bilo je gotovo nemoguće.

Kvaternik je spomenuo i unionističku tvrdnju da su Mađari najbolji branitelji ustava. Da, ali na svoju korist a za našu propast, odgovorio je on. Tvrdnju H. Marinovića kako Slavonci iza leđa imaju „tužnu Bosnu“ i kod Save im je „kraj svieta“ Kvaternik je opovrgnuo pitajući nije li Osijek u trgovini više vezan za Bosnu nego li za Ugarsku. On je tako podsjetio na činjenicu da su mnogi osječki trgovci održavali poslovne veze s Bosnom, koja je tada bila u sastavu Osmanskog carstva. Grof Julije Janković rekao je za mađarske zakone iz 1848. da su „sramotni za našu narodnost.“ Pa ipak, htio je novi savez s Mađarima. Kvaternik je istaknuo da Mađari (to jest njihovi vladajući krugovi) nisu ništa bolji u svojim političkim težnjama nego što su bili 1848.-1849. godine.99

Zbog verbalnog vrijeđanja i klevetanja unionistički zastupnici sastavili su proglas 13. srpnja 1861. godine. Taj proglas pročitan je na Saboru dva dana kasnije a pročitao ga je Antun Stojanović, zastupnik trgovišta Virovitica koji je na Saboru obnašao i dužnost bilježnika.

U proglasu je stajalo da zbog „nasrtanja i potvaranja“ (podmetanja, op. a.) od strane pojedinih zastupnika te radi „nesnosnog napadanja“ unionisti su napustili sabor. Bio je to čin „žalostne nužde“ jer se ne poštiva nepovredivost članova sabora „koji sliepo nesliede jedno te isto političko mnienje.“ Za takve zastupnike koji se ne slažu s mišljenjem većine „nikakove zaštite ni obrane neima.“100 Unionisti su došli na sabor da bi se zauzeli za „ojamčenje ustavne slobode, državne samostalnosti i mile nam narodnosti.“ Što iz vlastitih uvjerenja a što zbog volje naroda koji su predstavljali ti zastupnici nastojali su postići „garanciju ovih narodnih dragocjenostih ograničenim i uvjetnim realnim sdruženjem sa kraljevinom Ugarskom.“ Nitko nije imao pravo da ih zbog toga naziva „sliepim orudjem tudjinstva“ i izdajicama domovine. Na kraju proglasa nalazi se popis 42-oje plemića-virilista i biranih saborskih zastupnika koji su napustili sabor.101

Zatim je pročitano pismo grofa Julija Jankovića kojim je položio saborski mandat i zahvalio se na časti potpredsjednika Sabora. Pismo je datirano 14. srpnja 1861.102

Među unionistima koji su napustili Sabor 13. srpnja 1861. bila su četiri osječka zastupnika- Theodor (ili Todor, op. a.) Gjurgjević, Ladislav Arvay, Franjo Pinterović i Hugo Marinović te Ljudevit Salopek, zastupnik-virilist iz osječkog kotara.103

O njihovu djelovanju na Saboru Hugo Marinović izvijestio je Gradsku skupštinu Osijeka. Marinović je rekao da su se on i njegovi kolege zalagali za stvaranje realne unije između trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske. Zbog toga su bili vrijeđani od strane pojedinih saborskih zastupnika a naročito na sjednici održanoj 13. srpnja 1861. Nakon toga su napustili Sabor i položili svoje mandate. Gradska skupština većinom glasova pohvalila je njihovo držanje. Na istoj sjednici pročitan je i dopis Namjesničkog vijeća od 21. srpnja 1861. kojim poziva Poglavarstvo Osijeka da pošalje zastupnike natrag na Sabor. Poglavarstvo i Skupština Osijeka dali su zastupnicima rok od osam dana da se izjasne jesu li spremni opet preuzeti svoju dužnost.104

Osječki zastupnici vratili su se na Sabor u rujnu 1861. Na saborskoj sjednici održanoj 28. rujna 1861. verifikacijski Odbor priznao je za verificirane (opunomoćene, op. a.) članove Sabora zastupnike Teodora Đurđevića, Franju Pinterovića, Huga Marinovića i Vjekoslava Schmidta (umjesto Ladislava Arvaya, op. a.). Marinović se nije pojavio na sjednici, pa je Predsjedništvo Sabora pozvalo gradske vlasti Osijeka da ga čim prije upute na Sabor.105 Tijekom jeseni 1861. sve do njegova raspuštanja nije u dnevnicima Sabora zabilježen nijedan značajniji govor Osječana pa možemo zaključiti da je njihovo dalje sudjelovanje u radu Sabora bilo uglavnom formalno.

Nakon odlaska unionista sa Sabora, čini se da ni svi zastupnici većinske Narodne stranke nisu dolazili na sjednice, o čemu je izvijestio Antun Stojanović 27. srpnja 1861. godine. On je tada rekao da uskoro na saboru neće biti apsolutne većine za vijećanje ali je uvjeren da će sva ta gospoda tražiti svoje „diurne“ (dnevnice, op. a.). Stojanović je istaknuo da vidi da se „mnoga gospoda po Zagrebu šeću, a u sabor nedolaze, te je takov nered nastao, kakovi neobstoji na cielom svietu.“106 Na istoj sjednici objavljeno je kako su iz Carevinskog vijeća u Beču jučer istupili Česi i Poljaci,“107 to jest njihovi zastupnici. Iz ove Stojanovićeve izjave vidimo da je i prije nekih 160 godina također bilo problema s zastupnicima koji nisu htjeli doći na sjednice Sabora ali su tražili svoje dnevnice i uživali u svom statusu predstavnika naroda. Nije to problem od jučer, po svemu sudeći!

Franjo Josip ustrojio je Carevinsko vijeće (Reichsrat) kao središnji državni parlament. Dana 12. ožujka 1861. on je pozvao zemaljske sabore da pošalju svoje predstavnike u to Vijeće. Građanska Hrvatska i Slavonija trebala je poslati 9 zastupnika, ali većinska Narodna stranka bila je protiv toga jer je ustroj Carevinskog vijeća bio samovoljan vladarev čin i još jedan dokaz njegova apsolutizma. Zbog toga je s oduševljenjem dočekana vijest da su češki i poljski zastupnici istupili iz tog Vijeća iako su se u početku odazvali vladarevu pozivu. Rad Carevinskog vijeća bio je tako ustrojen da je austrijsko- njemačka strana imala odlučujuću ulogu u radu Vijeća, baš kao što su Mađari imali većinu na Ugarskom saboru. Osim toga, ni Ugarski sabor nije poslao svoje predstavnike u Carevinsko vijeće. Protiv Veljačkog patenta i slanja zastupnika na Carevinsko vijeće bili su i hrvatsko-slavonski unionisti a među njima i osječki saborski zastupnici kao što smo mogli čuti iz njihovih govora (vidi govor Lj. Salopeka i fusnotu 73. te govor H. Marinovića i fusnotu 77.) Oba govora održana su na Saboru 21. lipnja 1861.

Nakon što su unionisti napustili Sabor 13. srpnja 1861., dvojica uglednika među njima, grofovi Ivan Erdödy i Julije Janković poslali su pismo Franji Josipu u Beč, kritizirajući svoje protivnike iz Narodne stranke za prevratne jugoslavenske težnje, kao da oni žele podići revoluciju i djeluju protiv Monarhije. O tome je bilo govora na 80-oj sjednici Sabora od 10. rujna 1861. U Dnevniku Sabora nije objavljeno njihovo pismo već se iz govora zastupnika da naslutiti o čemu se radilo. Zastupnici su bili zgroženi time što su ta dva grofa oklevetali rad Sabora kod vladara. Na sjednici od 10. rujna 1861. grof Janković nije se pojavio, ali je zato na sabor došao grof Erdödy i opravdao svoj stav. Grof Erdödy je rekao kako su on i njegovi drugovi bili označeni kao izdajice iako on osobno ništa drugo nije želio nego „diku i sreću domovine moje kod svake prilike poduprieti.“ Pismo je napisano kako bi se vladara obavijestilo što se doista događalo na saboru u srpnju 1861., a ne da vladar dobije krive informacije od nekoga drugog. Grof Ivan Erdödy rekao je između ostaloga:“Zato sem bil dužen od moje strane kazati, što ja mislim, i to je što se u ovom pismu sadržava.

Drugač pako u ovom pismu nespominjem ništa takvoga, što bi ovu visoku kuću (Sabor, op. a.) moglo raniti.“ Grofa Julija Jankovića kao suautora pisma nije ni spomenuo a prisutni zastupnici njegove su riječi dočekali s nevjericom. Njihov komentar bio je „oh.“108

Osim toga, vrijedno je spomena i da neki velikaši nisu uopće došli na sabor iako su bili pozvani. Jedan od njih bio je i grof Petar Pejačević, veliki župan Srijemske županije koji je imao imanje u Retfali, tada naselju pokraj Osijeka. On je nekoliko puta bio pozvan da kao veliki župan, dakle saborski zastupnik-virilist bude nazočan na Saboru. Ipak, grof Pejačević se nije pojavio navodeći razne razloge- bio je bolestan, imao je veliku županijsku skupštinu, bio je na putu… Takvo njegovo ponašanje izazvalo je ogorčenje u zastupnika Narodne stranke koji su smatrali da nije dostojan obnašati dužnost velikog župana, pa bi ga čak trebalo i smijeniti „jer prezire volju naroda i ne zaslužuje da bude na čelu županije, te da ga se ukloni s te časti.“109 Možda grof P. Pejačević nije htio doći na Sabor jer je znao da će ga tamo napadati i vrijeđati protivnici iz redova Narodne stranke i Stranke Prava, kao što se dogodilo unionističkim zastupnicima. Tko zna? Politički sukobi članova Unionističke stranke i Narodne stranke nastavit će se i dalje tijekom 1860-ih godina o čemu će biti više riječi u nastavku ove knjige.

Ugarski sabor odbio je poslati zastupnike u Carevinsko vijeće, pa ga je Franjo Josip raspustio u kolovozu 1861. Sabor trojedne kraljevine također nije poslao zastupnike u Carevinsko vijeće, pa je i on raspušten početkom studenog 1861. Franjo Josip nastavio je vladati apsolutistički. Desna ruka postao mu je ministar-predsjednik vlade Anton Schmerling. U takvoj situaciji neki članovi Narodne stranke na čelu s Ivanom Mažuranićem, Ivanom Kukuljevićem i nadbiskupom Jurjem Haulikom odvojili su se od te stranke 1862. i osnovali Samostalnu narodnu stranku. Članovi te stranke bili su poznati kao „samostalci.“ Njihov cilj bio je da Hrvatska (to jest trojedna kraljevina, op. a.) uđe u realnu uniju s Austrijom i s njom sklopi sporazum u obliku međunarodne konvencije prije nego što to učini Ugarska. Sporazumom bi bili određeni zajednički poslovi dviju zemalja. Hrvatska bi poslala svoje predstavnike u Carevinsko vijeće u Beč a kroz suradnju s Austrijom nastojalo bi se postići ujedinjenje hrvatskih zemalja.

Međutim, nepovoljan međunarodni položaj Habsburške Monarhije zbog mogućeg sukoba s Pruskom oko prevlasti u Njemačkom savezu kao i činjenica da Samostalna narodna stranka nije osvojila većinu na saborskim izborima 1865. unatoč Schmerlingovoj podršci spriječili su ostvarenje te zamisli.110

Tko je porazio Samostalnu narodnu stranku 1865. na izborima? Ona je „teško poražena od udruženih narodnjaka i unionista (mađarona ).“111 Zanimljivo kako su se „dobri dečki“ iz Narodne stranke biskupa Strossmayera udružili sa „zločestim“ unionistima (mađaronima) kako bi zajednički pobijedili Samostalnu narodnu stranku koja je htjela suradnju s Austrijom.

Glede Pruske, ona je tada bila najjača među rascjepkanim njemačkim državama i nastojala je ostvariti jedinstvenu njemačku nacionalnu državu kakvu znamo danas. Austrija (to jest Habsburška Monarhija) i Pruska bile su u političkom sukobu oko prevlasti nad ostalim njemačkim državama.

5. SABOR 1865.-1866. I SUDJELOVANJE DR. ANTE STOJANOVIĆA U NJEGOVU RADU

Otpor prema apsolutizmu u Habsburškoj Monarhiji bivao je sve veći pa je vladar odlučio smijeniti Antona Schmerlinga 1865. i na mjesto ministra-predsjednika postaviti dotadašnjeg namjesnika Češke Richarda Belcredia. Postavljanjem Belcredia Franjo Josip odlučio se za novo političko kalkuliranje s ciljem otpočinjanja pregovora s Mađarima. Stoga je 20. rujna 1865. objavio manifest kojim je ukinuo Veljački patent i najavio pregovore s Hrvatskim i Ugarskim saborom o uređenju države uz priznavanje povijesnih prava trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske. Bio je to povratak načela Listopadske diplome kojim se davala mogućnost preuređenja države ali pretežito na dualističkim osnovama. Vladaru je bio glavni cilj postići dogovor s najjačim protivnicima- Mađarima.112

Nakon poraza Samostalne narodne stranke na saborskim izborima 1865. kancelar Ivan Mažuranić (vodio Hrvatsko-slavonsku dvorsku kancelariju u Beču, op. a.) podnio je ostavku u srpnju 1865. Na njegovo mjesto vladar je imenovao unionistu Milana Kuševića. Franjo Josip sazvao je i sabore. Sabor trojedne kraljevine počeo je zasjedati 12. studenog 1865. Ugarski sabor počeo je s radom 14. prosinca 1865. Na Saboru trojedne kraljevine tada je došlo do političkog zbližavanja između pristaša Samostalne narodne stranke koji su tada zastupali načela Listopadske diplome s Liberalnom narodnom strankom kojoj je na čelu bio biskup Strossmayer. Stoga možemo govoriti o ponovno jedinstvenoj Narodnoj stranci. Objema strankama zajedničko je bilo prihvaćanje članka 42. iz 1861. i otpor protiv stvaranja austro-ugarskog dualizma na štetu interesa trojedne kraljevine. Saboru je predsjedao nadbiskup Juraj Haulik kao namjesnik banske časti. Saborsku većinu imali su i dalje narodnjaci koji su nakon dugih rasprava podržali prijedlog adrese (rezolucije, op. a.) Franje Račkoga.

Rezolucijom se tražilo ujedinjenje svih hrvatskih zemalja te da mađarska strana prihvati članak 42. prije pregovora oko uređenja odnosa između dviju kraljevina a priznati su i zajednički poslovi za cijelu Monarhiju u smislu federalističke koncepcije.

Vladaru se takva adresa nije svidjela i početkom 1866. godine naredio je Saboru da pripremi sve što je nužno za sporazum s kraljevinom Ugarskom.113

U međuvremenu je vladar otvorio i Ugarski sabor pri čemu je osnovom novoga državnog uređenja proglasio Pragmatičku sankciju na kojoj počiva i Listopadska diploma. Želio je osigurati cjelokupnost Monarhije a unutar nje samostalnost i jedinstvo zemalja ugarske krune. Tražio je reviziju određenih zakonskih članaka iz 1848. godine koji su ograničavali prava vladara i prelazili preko opravdanih hrvatskih zahtjeva. Na Ugarski sabor Franjo Josip pozvao je i delegaciju sabora trojedne kraljevine kako bi raspravila sva važna pitanja u odnosima između nje i kraljevine Ugarske.114

Vladaru je bio interes postizanje nagodbe s Mađarima uz istovremeno sklapanje sporazuma između Hrvata i Mađara, čime bi se konačno riješilo pitanje političkog preuređenja države. Navedenim nagodbama ostvario bi se austro-ugarski dualizam, odnosno podjela Monarhije na austrijsku i ugarsku polovicu. Trojedna kraljevina (zapravo samo građanska Hrvatska i Slavonija) dobila bi ograničenu političku autonomiju u sastavu kraljevine Ugarske, što su i vladar i Mađari smatrali sasvim dovoljnim. Na ujedinjenje Dalmacije, Vojne krajine, Istre do Raše, kvarnerskih otoka te Rijeke i njezina kotara s građanskom Hrvatskom i Slavonijom nisu htjeli pristati ni austrijska ni mađarska strana. Prema austrijskim i mađarskim vladajućim krugovima, trojedna kraljevina trebala je ostati politički razjedinjena i ovisna o Austriji i Ugarskoj kao i do tada.

Žive saborske rasprave o uređenju državnopravnih veza trojedne kraljevine s kraljevinom Ugarskom vodile su se na Saboru u Zagrebu tijekom 1866. godine. No, prije nego spomenemo govore zastupnika koji su iznosili svoje stavove kako urediti odnose s Ugarskom, vrijedno je spomenuti i govor Ladislava Kukuljevića o financijskim problemima građanske Hrvatske i Slavonije. On je bio brat Ivana Kukuljevića, političara iz Narodne stranke. Ladislav se više bavio gospodarstvom. Između ostaloga, bio je sudac, veliki župan Križevačke županije, političar i rudarski poduzetnik. Ladislav je bio uzgajatelj prvog loznjaka u Ivancu za uzgoj američke loze otporne na bolesti.115

Ladislav Kukuljević govorio je na 13-oj sjednici Sabora od 20. siječnja 1866. On je spomenuo kako je Visoka dvorska kancelarija (ured za hrvatsko-slavonske poslove u Beču, op. a.) poslala dopis kojim traži da se troškovi sabora moraju pokriti izvanrednim nametom od 14%. Prema Kukuljeviću, izravni godišnji porez za Hrvatsku i Slavoniju iznosi 1 870 732 forinte, dok svi nameti iznose 1 805 558 forinti. Ukupno bi sav izravni i neizravni porez sa svim nametima iznosio 7 197 386 forinti. Provizorni katastar je 1851. godine procijenio čisti dohodak u građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji 7 179 897 forinti, što znači da Hrvatska i Slavonija bez Vojne krajine plaća izravnog i neizravnog poreza za 17 489 forinti više nego što iznosi čitav čisti dohodak.

Kukuljević je izrazio nadu da bi kralj (Franjo Josip, op. a.) učinio ono što bi bilo pravedno ako bi mu se ukazalo da „naš narod više poreza plaća nego što iznosi čitav čisti dohodak.“116

Govoreći dalje, L. Kukuljević spomenuo je i ovrhe koje se provode nad dužnicima uz pomoć vojske. Vojničke ovrhe samo u Varaždinskoj županiji 1863. koštale su preko 30 tisuća forinti. Narod rado plaća porez, ali ga više ne može plaćati jer nema novaca da kupi sol „nego se mora kao marva crvenom solju hraniti, kad neima toliko novacah, da si žitka kupi, da kruh svojoj obitelji pribavi, onda je sigurno na skrajnjem stepenu.“ Kukuljević je dalje spomenuo općinske namete što u Hrvatskoj i Slavoniji čini najmanje pola milijuna forinti troška. Tu je i nepravda za gradove što su im „fundalske takse“ oduzete bez odštete.

Te takse bile su za gradove „čisti dohodak.“ Po. L. Kukuljeviću, konačni porezni zaostaci iznose 3 304 589 forinti. To znači „dakle imala bi Hrvatska i Slavonija ove godine (1866., op. a.) sa ostatci bez obćinskog nameta 10 501 975 forinti“ za platiti.117

Stoga je Ladislav Kukuljević uputio Saboru molbu da se ne uvodi porez od 14% za namirenje troškova rada Sabora, jer bi to bila dodatna svota koju bi narod morao platiti. Ta svota iznosila bi 261 902 forinte. Kukuljević je predložio da se saborski troškovi namire „ne iz nameta, već iz državne blagajne, kamo i čitav naš porez teče.“ Predsjedavajući Sabora dr. Mirko Šuhaj odgovorio je da ova tema nije na dnevnom redu Sabora te da će o njoj raspravljati kada pitanje poreza bude na dnevnom redu. Dr. Šuhaj predložio je da se ta stvar preda na brigu Odboru za saborski proračun.118

Ovaj govor Ladislava Kukuljevića jasno pokazuje koliko su bili veliki troškovi poreza u građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji bez ostalih zemalja trojedne kraljevine. Ti troškovi sa svim neplaćenim zaostacima premašivali su čisti godišnji dohodak građanske Hrvatske i Slavonije. U takvoj nezavidnoj situaciji, kada su Hrvatska i Slavonija bile u velikim dugovima te kada osiromašeni narod nije mogao sebi ni sol kupiti, jasno je da je pregovaračka pozicija trojedne kraljevine (u prvom redu građanske Hrvatske i Slavonije) bila prilično slaba prema Austriji i Ugarskoj. Siromašna zemlja teško da se može izboriti za svoja prava u sukobu s jačima.

Među najistaknutijim unionistima na Saboru 1865.-1866. bio je dr. Ante Stojanović, jedan od zastupnika slobodnog i kraljevskog grada Osijeka. On je održao nekoliko važnih govora iz kojih se mogu očitati ne samo njegov stav, nego i općenito unionistički stav prema sklapanju nagodbe s Mađarima.

U govoru od 20. siječnja 1866. dr. Stojanović je spomenuo kako imamo dva puta- jedan je put centralni parlament u Beču, drugi je put državni sabor zemalja koje spadaju pod ugarsku krunu u Pešti. On se izjasnio za put u Peštu zato što „mi s Ugrima zajedničko javno pravo imamo.“

Stojanović je objasnio da smo mi (to jest trojedna kraljevina i njezin narod, op. a.) jedna cjelina s Ugarskom „prema trećemu“ u pogledu vanjskih odnosa. Što se tiče unutarnjih odnosa „mi smo s Ugrima ravnopravan, slobodan i nezavisan narod.“ Ovaj naš dvostruki položaj određen je starim međunarodnim ugovorima a uređen je i državnim temeljnim zakonom.119

Dr. Stojanović smatrao je da treba ići na Ugarski sabor u Peštu i tamo riješiti naše odnose s kraljevinom Ugarskom, za što imamo pravo i dužnost. Osvrnuo se i na članak 42. iz 1861. u kojem piše da je prestala svaka veza između trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske. Prema dr. Stojanoviću, na to treba odgovoriti i ugarska strana a onda i kruna (vladar, op. a.). Ako su sva ta tri faktora složna, onda tek naša izjava (članak 42., op. a.) dobiva pravnu valjanost.

On je smatrao također da Dalmacija spada u cjelokupnost naše zemlje i da bi morala biti zastupana na ovom Saboru.120 Svoj govor dr. Stojanović zaključio je riječima kako je Ugarski sabor jedini zakoniti organ na kojem mi možemo raspravljati „zajedničke stvari“ s Mađarima. Na tom saboru hrvatsko-slavonska strana trebala bi biti zastupana prema „sabornom redu iz 1848.“ Prema dr. Stojanoviću, to je jedini zakoniti put. Svaki drugi put vodi na stranputice i štetan je za nas.121

Dva dana kasnije (22. siječnja 1866.) barun Lazar Hellenbach podupro je dr. Stojanovića. Barun Hellenbach zauzeo se za sjedinjenje Dalmacije i Vojne krajine s građanskom Hrvatskom i Slavonijom. Za ugarske zakone iz 1848. rekao je da su bili „ubitačni za našu autonomiju.“ L. Hellenbach izjavio je da su njegova načela potpuna samostalnost trojedne kraljevine prema Ugarskoj i državna solidarnost ugarske krune prema Austriji. Uvjet tome je da se Ugarski sabor očituje na koji će nam način biti zajamčena samostalnost te da vidimo hoće li ta solidarnost biti nama korisna. Dakle, ostaje na Ugarskom saboru da se izjasni.122

U nastavku govora barun Hellenbach pročitao je prijedlog rezolucije dr. Stojanovića kojom on izražava nadu da će odgovor Ugarskog sabora našim „narodnim zahtjevom i potriebam pravedan biti, i dosljedno oko izvedenja cjelokupnosti ovih kraljevinah bratinski nastojati.“ Ako odgovor Ugarskog sabora bude pozitivan, u tom slučaju, piše dalje u rezoluciji, mi smo pripravni riješiti državnopravno pitanje u zajednici s Ugarskom na način „koji bi potrebam monarkije i željam krune s jedne, a s druge strane zakonitomu stanovištu zemaljah k kruni spadajućih odgovarao. Tim bi se ujedno položio temelj i predmet užjemu savezu sa Ugarskom, koji savez tek po uredjenju obćih državopravnih odnošaja svoje čisto opredieljenje i označenje dobiti može.“123

Dr. Stojanović bio je za savez s Ugarskom u nadi da će u suradnji s Mađarima postići ujedinjenje svih zemalja trojedne kraljevine pod vlašću bana i sabora. Tada bi se i Vojna krajina, Dalmacija i kvarnerski otoci našli u sastavu zemalja ugarske krune.

Barun Hellenbach spomenuo je i rezoluciju Odbora članova Narodne stranke prema kojoj trojedna kraljevina može biti „u zajedinstvu s kraljevinom Ugarskom, ali na temelju podpune državne jednakosti i ravnopravnosti obijuh kraljevinah kano dvajuh jednakih i ravnopravnih historičko-političkih osebinah jedne te iste krune.“124

Razlika između ova dva prijedloga o uređenju odnosa s kraljevinom Ugarskom bila je u tome što su unionisti željeli da Mađari izmjene neke članke svojih zakona iz 1848. koji su negirali posebnost trojedne kraljevine i njezina naroda prema kraljevini Ugarskoj i Mađarima.

S druge strane, Narodna stranka tražila je da kraljevina Ugarska, to jest Mađari kao većinski narod u Ugarskoj priznaju teritorijalnu cjelovitost trojedne kraljevine te njezinu potpunu ravnopravnost i nezavisnost od Ugarske. Bilo je to previše za mađarsku stranu. Mađarski vladajući politički krugovi nisu se htjeli odreći Međimurja i luke Rijeka, dakle nisu priznavali teritorijalno jedinstvo trojedne kraljevine. Nisu priznavali ni potpunu nezavisnost trojedne kraljevine prema Ugarskoj, to jest, nikad nisu priznali potpuni prekid odnosa s trojednom kraljevinom 1848. bez obzira na rat koji se tada dogodio između Hrvata i Mađara. Mađarska strana nije htjela priznati samim time ni ravnopravnost trojedne kraljevine prema kraljevini Ugarskoj jer je Ugarska bila politički, gospodarski i brojem stanovnika jača od trojedne kraljevine.

Kao što smo mogli vidjeti iz izlaganja Ladislava Kukuljevića, građanska Hrvatska i Slavonija bile su u velikim dugovima. Ti dugovi su premašivali tadašnji njihov čisti dohodak. Ništa bolja situacija vjerojatno nije bila ni u drugim krajevima (Istra, Kvarner, Dalmacija, Vojna krajina). Uostalom, kada bi mađarska strana dala velika prava trojednoj kraljevini i njezinu narodu tada bi ta prava bila dužna dati i drugim narodima Ugarske (Slovacima, Srbima u Vojvodini i Rumunjima u istočnoj Ugarskoj). Politički predstavnici tih naroda tada su doista i tražili da njihovi narodi budu priznati kao pripadnici posebnih nacija na tlu kraljevine Ugarske. Ako bi mađarske vlasti priznale sve te narode kao posebne nacionalnosti to bi svakako oslabilo položaj Mađara u Ugarskoj.

Vrlo vjerojatno, zahvaljujući nacionalnim pokretima u tih naroda oni bi se u budućnosti politički odvojili od kraljevine Ugarske, što se i dogodilo na kraju Prvog svjetskog rata 1918. kada se raspala Austro-Ugarska. Priznavanje nacionalne posebnosti drugim narodima Ugarske značio bi kraj mađarskih planova o pretvaranju kraljevine Ugarske u veliku mađarsku nacionalnu državu. Zbog toga su zahtjevi Narodne stranke bili previše za mađarske vladajuće krugove i nisu im htjeli udovoljiti. Zahtjevi unionista bili su daleko blaži i povoljniji za mađarsku stranu te će se oni s njima i nagoditi u ljeto 1868.godine, o čemu će još biti riječi u nastavku ove knjige.

Ivan Kukuljević, jedan od prvaka Narodne stranke polemizirao je s dr. Stojanovićem na sjednici održanoj 24. siječnja 1866. On je naveo riječi dr. Stojanovića kako moramo birati između dva puta- u Beč ili u Peštu. Za Stojanovića je bio bolji put u Peštu ali se Kukuljević s tim nije složio. Izjavio je kako će do apsolutizma svakako doći jer njemačka većina u Beču kao i mađarska većina u Pešti prema nama je jednako neprijateljski raspoložena. Oni imaju većinu u svojim saborima pa mogu diktirati zakone po svojoj volji. Kukuljević je zastupao ideju „narodne i ustavne ravnopravnosti,“ to jest on i ostali članovi Narodne stranke i dalje su bili za federativno uređenje Monarhije iako je postajalo sve očitije da od toga neće biti ništa. Sam Kukuljević je rekao da će do apsolutizma svakako doći. On je zatražio ujedinjenje Dalmacije s građanskom Hrvatskom i Slavonijom a odnose između trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske trebalo je urediti na temelju našega „javnoga prava,“ misleći pritom posebno na zaključak iz 1861. godine (članak 42., op. a.).

Za razliku od unionista koji su rado isticali skladan život s Mađarima u prošlosti, Kukuljević je rekao da „Ugarska izza godine 1790., a osobito izza god. 1848. nije više slobodna domovina različitih narodah tamo živućih,“već se ona pretvorila u „ustavno-samovladnu Magjarsku.“ Stare narodne pokrajine u Ugarskoj su nestale, tvrdio je I. Kukuljević, dok se u javnom životu nameće mađarski jezik.125 Ivan Kukuljević je baš kao i drugi političari Narodne stranke upozoravao na opasnost od mađarizacije, dok su članovi Unionističke stranke veću prijetnju vidjeli u apsolutizmu Austrije.

Đakovački biskup J. J. Strossmayer govorio je na Saboru 25. siječnja 1866. Zauzeo se za „samosvojnost ovih zemaljah i narodah,“ dokazujući kako je trojedna kraljevina kroz povijest bila neovisna prema kraljevini Ugarskoj. Tako je sabor u Cetinu 1527. izabrao austrijskog nadvojvodu Ferdinanda I. Habsburgovca za našega vladara, a hrvatska Pragmatička sankcija donesena je prije ugarske sankcije. Strossmayer je bio vjeran federalizmu, tvrdeći da je i Mađarima kao i ostalim narodima Monarhije u interesu da se država uredi tako da svi narodi budu slobodni i ravnopravni. On je smatrao dobrim rješenjem uređenje odnosa s Ugarskom na temelju članka 42., priznajući da smo mi „vis-a-vis Ugrom sigurno slabi.“ Strossmayer je prigovorio dr. Stojanoviću što brani mađarske zakone iz 1848. jer na taj način se ne radi u korist saveza s Ugarskom već se samo nastavljaju razmirice između nas i Mađara.126

U ovom govoru može se vidjeti stav biskupa Strossmayera, baš kao i stav većine u Narodnoj stranci. Strossmayer je želio federalističko uređenje države jer je to bila najbolja opcija za slavenske narode Monarhije. To je značilo da bi svaki narod imao svoju državu sa svojim parlamentom, vladom i zakonima a zajednički bi im bio samo vladar, otprilike kao danas kad su sve te bivše države Monarhije u Europskoj uniji kao zajednici nezavisnih država.

Međutim, Strossmayer je morao znati da je ta ideja neostvariva u 1860-ima iz jednog bitnog razloga- austrijski i mađarski vladajući krugovi na to nisu htjeli pristati! Pozivanje na hrvatsku Pragmatičku sankciju kao dokaz hrvatske nezavisnosti prema Ugarskoj je upravo smiješno. Zašto? Istina, sabor u Zagrebu donio je Pragmatičku sankciju već 1712. Po tom dokumentu ženska loza Habsburgovaca mogla je preuzeti hrvatsku krunu i vladati nad trojednom kraljevinom. Tadašnji austrijski car Karlo III. nije imao sinova, pa je želio da njegova kći Marija Terezija bude vladarica Habsburške Monarhije, što se i dogodilo 1740. Međutim, hrvatska Pragmatička sankcija nikada nije priznata od cara Karla iz obzira prema Mađarima, čiji su se političari ljutili na sabor trojedne kraljevine smatrajući da tako važna odluka treba biti donesena na Ugarskom saboru. Za Mađare, sabor trojedne kraljevine bio je manje važan.

Baš kao i car Karlo III., ni Ugarski sabor nije priznao hrvatsku Pragmatičku sankciju. Strossmayer se poziva na taj dokument kao dokaz državnosti trojedne kraljevine. Lijepo, ali taj dokument nije dobio potvrdu, što znači da je ostao nevažeći. Grubo rečeno, ali istinito!

S druge strane, ugarska Pragmatička sankcija potvrđena je 1723. od Karla III. i kao takva bila je važeći dokument koji su uzimali u obzir i Mađari i Franjo Josip u 1860-ima.127 Uostalom, Strossmayer je u svom govoru priznao da smo „vis-a-vis Ugrom sigurno slabi,“ to jest mi smo slabi prema Ugrima. Kako onda isposlovati ravnopravnost trojedne kraljevine prema Ugarskoj ako je naša kraljevina slabija? Nitko neće uzeti za ravnopravnog partnera nekoga tko je slabiji od njega.

Prema tome, očito je politika Narodne stranke u 1860-ima imala nerealne ciljeve koji se nisu ostvarili, baš kao i ideja Stranke prava o nezavisnoj hrvatskoj državi u 1860-ima. Strossmayer je prigovorio dr. Stojanoviću da ne radi u korist saveza s Ugarskom, što je bio uvredljivi prigovor, kakve si političari često daju kritizirajući jedni druge. Dr. Ante Stojanović i ostali unionisti radili su u korist saveza s Ugarskom ali su pritom branili i interese trojedne kraljevine, tražeći od mađarske strane da prizna autonomiju trojedne kraljevine (to jest građanske Hrvatske i Slavonije) u sklopu zemalja ugarske krune. To je bio ostvarivi cilj i Mađari će na to pristati 1868. godine. Slikovito rečeno, dok su Narodna stranka i Stranka prava htjeli goluba na grani, Unionistička stanka je htjela vrapca u ruci i to je i dobila 1868.

Dr. Stojanović održao je još jedan važan govor početkom ožujka 1866. Zamjerio je nadbiskupu i kardinalu Jurju Hauliku što već treći put opominje i poziva naš narod u ovom saboru da idemo u Carevinsko vijeće. Haulik nije spomenuo da trebamo ići u Beč da bi dobili natrag Dalmaciju ni Vojnu krajinu. Prema Stojanoviću, nadbiskupu Hauliku je „deveta briga“ hoće li nam Beč ako pošaljemo zastupnike u Carevinsko vijeće zaista dozvoliti našu cjelovitost i priznati naše pravo.128 Dr. Stojanović je u nastavku govora spomenuo da mi (unionisti, op. a.) ne idemo tražiti savez s Ugarskom iz neke sentimentalnosti već iz političke nužde, da obranimo ustav, jer jedva ćemo nešto s Ugarskom isposlovati, a bez nje sigurno ništa. Ako ima onih koji misle da je dobro za naš narod da Hrvatska stupi u takvu zajednicu (s Austrijom, op. a.), nastavio je dr. Stojanović, „ja čestitam Hrvatskoj i braći Hrvatom,“ ali ja tamo ići ne mogu. On je bio protiv odlaska u Carevinsko vijeće u Beč jer nije vjerovao da trojedna kraljevina može išta više i bolje dobiti od Austrije.

Prema Stojanovićevim riječima, Austrija ne poštuje naše staro pravo, staro tisuću godina i potvrđeno svečanim prisegama kraljeva. Njegov govor unionisti su popratili odobravanjem uz povik „Živio!“129

Dr. Ante Stojanović nastupio je kao pravi Slavonac, poželivši sreću braći Hrvatima ako žele ići sklapati nagodbu i novi savez s Austrijom. Za njega je savez s Ugarskom bio bolje rješenje, baš kao i za ostale unioniste koji su vjerovali u dogovor i nagodbu s Mađarima.

Na vladarev poziv vođeni su pregovori dva mjeseca (od 16. travnja do 16. lipnja 1866. godine) između regnikolarnih deputacija Hrvatskog i Ugarskog sabora. Hrvatsku deputaciju činilo je 12 članova Narodne stranke na čelu s biskupom Strossmayerom.

Prilikom pregovora obaju poslanstava hrvatski predstavnici inzistirali su da Mađari priznaju zakonski članak 42. iz 1861. Oni su to odbili učiniti, smatrajući da 1848. nisu prekinute državnopravne veze između dviju kraljevina te da Rijeka i Međimurje nisu hrvatski teritorij. Kada se raspravljalo o posebnim i zajedničkim hrvatsko-ugarskim poslovima, mađarski su predstavnici kao posebne hrvatske poslove smatrali samo upravu, pravosuđe, bogoštovlje i prosvjetu. Hrvatska deputacija nije prihvatila mađarske stavove pa su pregovori 16. lipnja 1866. završili bez rezultata.130

Regnikolarna deputacija je poslanstvo kraljevine, u ovom slučaju trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske. Ferdo Šišić za trojednu kraljevinu koristi samo hrvatsko ime, baš kao što i Hrvatsko-slavonsku deputaciju naziva samo hrvatskom, dakle briše slavonsko ime što nije u skladu s povijesnim činjenicama. Zajednički poslovi o kojima su raspravljale dvije deputacije bili bi oni koji bi se rješavali na Ugarskom saboru u Pešti, dok bi posebni poslovi bili oni koji bi se rješavali na saboru trojedne kraljevine u Zagrebu. Ti poslovi su prema mađarskom mišljenju bili uprava (mislilo se na lokalnu upravu u građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji, to jest na općinsku, gradsku i županijsku upravu), zatim pravosuđe ili sudstvo, bogoštovlje (to jest vjerski poslovi, odnosi s vjerskim zajednicama) i prosvjeta. Zanimljivo da su svi ovi poslovi kao posebni poslovi trojedne kraljevine bili spomenuti i u članku 42. koji je izglasala Narodna stranka 1861. Mađarska strana je priznala te poslove kao autonomne poslove trojedne kraljevine, ali to Narodnoj stranci nije bilo dovoljno pa su njezini predstavnici u regnikolarnoj deputaciji tražili više, ali Mađari na to nisu pristali. Dakle, mađarska strana bila je spremna hrvatsko-slavonskoj strani dati minimum političke autonomije, to jest samo one poslove koji su navedeni u članku 42.

Mađarskim vladajućim krugovima se nije žurilo u pregovorima jer su provodili politiku čekanja, kako bi vidjeli dalji razvoj događaja. Austrija se tada nalazila u nezavidnom položaju. Stanje njezinih financija ponovno je bilo problematično a na vidiku je bio i rat s Pruskom i Italijom. Od ishoda rata ovisio je i dalji odnos političkih snaga u Monarhiji. Ukoliko bi Austrija bila poražena to bi oslabilo njezin položaj u Europi i u Monarhiji.

Tada bi njezini političari i sam vladar bili skloniji nagodbi s Mađarima radi opstanka države. Prema trojednoj kraljevini mađarski političari također su provodili politiku čekanja. Na Saboru 1866. većinu je imala Narodna stranka, ali su unionisti neprekidno zagovarali nagodbu s Mađarima, što je njima išlo u prilog. U tijeku priprema za rat protiv Pruske i Italije Franjo Josip ponovno je raspustio sabor trojedne kraljevine i Ugarski sabor, ostavivši i taj put otvorenim pitanje uređenja državnopravnih veza između Austrije, kraljevine Ugarske i trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije.

Habsburška Monarhija pobjeđivala je na talijanskom bojištu 1866., ali je doživjela težak poraz od Pruske kod Sadove u Češkoj 3. srpnja 1866. Poslije tog poraza, Franjo Josip sklopio je mir s Prusima u Pragu 23. kolovoza 1866.

Još za trajanja rata mađarski političari na čelu s Ferenczom Deakom (takozvani odbor 67-orice) izradili su nagodbeni prijedlog, iznijevši u njemu uvjete mađarske strane za nagodbu s Austrijom.131

Pruska je nakon rata s Habsburškom Monarhijom stvorila Sjevernonjemački savez. Nakon pobjede nad Francuskom 1871. Pruskoj su se priključile i južne njemačke države i tada je stvorena ujedinjena Njemačka kakvu dana znamo. Italija je proces ujedinjenja svojih zemalja dovršila godinu dana ranije (1870.). Bilo je to vrijeme nacionalnog buđenja europskih naroda i pokušaja stvaranja nacionalnih država. Neki srpski političari tada su počeli raditi na stvaranju novog Dušanovog carstva i okupljanja svih Srba u jednu veliku srpsku državu, mađarski vladajući krugovi htjeli su stvoriti Mađarsku od Karpata do Jadrana. U isto vrijeme, hrvatsko-slavonski političari radili su na ujedinjenju svih zemalja trojedne kraljevine pod vlašću bana i Sabora kako bi stvorili jedinstvenu državu koju danas znamo kao Republika Hrvatska.

Uslijed događaja proteklih 20-ak godina a naročito poslije rata 1866., vladajućim političkim krugovima u Austriji i Ugarskoj postalo je jasno kako se apsolutizam više ne može održati. Do tog saznanja došao je i sam vladar Franjo Josip koji je skoro puna dva desetljeća različitim političkim igrama nastojao održati svoju osobnu najvišu vlast u državi. S druge strane, mađarskim vladajućim krugovima postalo je jasno da u tadašnjoj situaciji moraju odustati od ideje o mađarskoj nezavisnoj državi. Nakon rata 1866. i pobjede Pruske postojala je realna mogućnost da Austrija i cijela zapadna polovica Monarhije (uključujući tu Češku i slovenske pokrajine) bude uključena u sastav Velike Njemačke. Na istoku je Monarhija (ugarske zemlje) graničila s velikim ruskim carstvom koje je također moglo se teritorijalno širiti prema zapadu. Prema tome, mađarska država mogla je biti stiješnjena između dva velika carstva- njemačkog i ruskog i vjerojatno bi potpala pod utjecaj jednog od njih.

Slična bojazan postojala je tada i u hrvatsko-slavonskih političara. Ako bi Austrija ušla u sastav Njemačke, mogle bi se i zemlje trojedne kraljevine naći u njoj. Tada bi narod trojedne kraljevine bio izvrgnut germanizaciji a ista sudbina bi zadesila i Čehe i Slovence.

Iz tog razloga tada vladajućim mađarskim političarima kao i političarima slavenskih naroda u Monarhiji bilo je stalo do opstanka države ali uz njezino političko preuređenje kojim bi se osigurao nesmetan društveno-politički razvoj njihovih zemalja i naroda. Razlika je bila u tome što su se austrijski i mađarski političari te sam vladar odlučili za dualističko rješenje, to jest podjelu države na austrijski i ugarski dio. Tome su se protivili političari slavenskih zemalja u Monarhiji. Ipak, oni nisu imali dovoljno snage i nisu bili jedinstveni da spriječe takav razvoj događaja.

U jesen 1866. započeli su pregovori Franje Josipa s mađarskom stranom, konkretno s Ferenczom Deakom i Gyulom Andrassyjem oko utanačenja austro-ugarske nagodbe. Tada je Franjo Josip otpustio ministra-predsjednika Richarda Belcredia a kao njegovog zamjenika imenovao je 7. veljače 1867. grofa Friedricha Beusta. Pregovori između Beča i mađarskih političara vođeni su uspješno jer su obje strane bile spremne na dogovor i bilo je pitanje dana kad će nagodba biti konačno sklopljena i službeno objavljena.

Vladar je naredio novi saziv Hrvatskog i Ugarskog sabora za 19. studeni 1866. sa zadaćom da ponovno raspravljaju o uređenju odnosa između Austrije, Ugarske i trojedne kraljevine. Na saboru u Zagrebu većinu su i dalje imali pristaše Narodne stranke dok su unionisti bili u oporbi. Dok je jedan dio zastupnika Narodne stranke bio sklon sklapanju nagodbe s Austrijom, unionisti su se dosljedno zauzimali za nastavak pregovora s Ugarskim saborom i za sklapanje nagodbe s Mađarima.

Među njima bio je i dr. Ante Stojanović. On se 17. prosinca 1866. požalio na podmetanja pojedinih zastupnika da nije domoljub, to jest da se „Magjarom zavjerio dušom i tielom.“ Na takva podmetanja on je odvratio da želi braniti „zakonitost i ustavnost protiv bilo koga.“132 Stojanović se zauzeo za nastavak pregovora s Mađarima, obrazlažući to činjenicom da Austrija nikada nije držala do ugovora koje je sklapala, osim do onoga što je njoj išlo u prilog. Kao osnovu za pregovore s Mađarima Stojanović je predložio članak 42. koji je prihvatio i ugarski kraljevinski odbor a spreman ga je predložiti i Ugarskom saboru. On je vjerovao kako će Mađari tijekom pregovora prihvatiti članak 42. i zahvaljujući njemu moći će se osigurati određena autonomija trojedne kraljevine. Osvrćući se na povijesne veze s Ugarskom, dr. Stojanović je istaknuo kako su Mađari kroz povijest poštivali posebnost našeg naroda i kraljevine, pozivajući se pritom i na adresu Ugarskog sabora iz 1861. U toj adresi (rezoluciji, op. a.) pisalo je da je trojedna kraljevina „posebna država“ i da s Mađarima ugovaramo odnose „kao narod s narodom,“ te da će naši zastupnici trojednu kraljevinu kolektivno zastupati na Ugarskom saboru. Dr. Stojanović je priznao da su mađarski zakoni iz 1848. ukinuli pravo trojedne kraljevine da bude kolektivno zastupana na Ugarskom saboru, ali je podsjetio da su do 1848. godine njihovi zakoni to dopuštali.133

Ovo je bilo jedno veoma važno pitanje: kako će trojedna kraljevina biti zastupana na Ugarskom saboru u Pešti? Do 1848. godine hrvatsko-slavonski zastupnici imali su pravo kolektivno zastupati trojednu kraljevinu na tadašnjem hrvatsko-ugarskom saboru u Požunu (danas Bratislava, glavni grad Slovačke, op. a.). Zbog turskog zauzimanja Budima i Pešte u 16. stoljeću neko vrijeme je sabor bio premješten u Požun. Pravo kolektivnog zastupanja značilo je da ako mađarska većina izglasa neki zakon a hrvatski i slavonski zastupnici su protiv, onda bi taj zakon važio u Ugarskoj ali ne i u Hrvatskoj i Slavoniji. Zahvaljujući tom pravu, predstavnici trojedne kraljevine (to jest građanske Hrvatske i Slavonije) koji su na saboru u Požunu bili u manjini nisu mogli biti preglasani od mađarske većine.

Pravo kolektivnog zastupanja ukinuli su mađarski zakoni iz 1848. godine, što je značilo da bi ubuduće predstavnici Hrvatske i Slavonije imali samo osobni mandat, pa bi na taj način bili lako preglasani od mađarske većine na Saboru. Na taj način oni ne bi mogli utjecati na donošenje važnih odluka koje bi se ticale Hrvatske i Slavonije. Dr. Stojanović nadao se kako bi pravo kolektivnog zastupanja moglo biti vraćeno hrvatsko-slavonskim zastupnicima tijekom pregovora oko sklapanja nagodbe s Mađarima.

Dr. Stojanović se kritički osvrnuo na mogućnost sklapanja nagodbe s Austrijom. Zapitao je, ako ne moramo ići u Peštu, zašto moramo ići u Beč, ako smo samostalni? Otići u Beč i „realnu svezu sklapati s Nijemcima“ za njega nije dokaz naše samostalnosti. Pitao je i ako nije domoljubno tražiti savez s Ugarskom, gdje je tu domoljublje, što vi (dio članova Narodne stranke, op. a.) tražite savez s Nijemcima, gdje vi idete stari savez uništiti a drugi sklapati? Dio unionista počeo je povlađivati dr. Stojanoviću uz povik „Živio!“134

Toga dana (17. prosinca 1866.) dr. Ante Starčević, prvak Stranke prava osudio je obje politike dogovaranja s Bečom i Peštom. Po njemu, Dalmacija ni Vojna krajina nisu nikoga izabrale da ih zastupa u Pešti niti su ikada priznale ono što neki zovu „interesi Hrvatske s Austrijom.“ Tako je bilo i u prošlosti, govorio je dalje dr. Starčević, i tada su se neki predstavljali za zastupnike naroda koji oni uistinu ne zastupaše. Na kraju govora dr. Starčević je poželio „dobar uspjeh“ svima onima koji taj posao (dogovor s Bečom ili Peštom, op. a.) rješavaju „protiv očite volje svega naroda hrvatskoga.“135 Stranka prava ostala je u manjini i nije mogla utjecati na tadašnje odluke Sabora, baš kao što je bilo i 1861. godine. Prema mišljenju dr. Ante Starčevića, obje politike (dogovaranja s Bečom ili Peštom) bile su pogrešne. Jedina dobra mogućnost za narod trojedne kraljevine bila je nezavisna hrvatska država. Dobra zamisao, samo što se nije mogla ostvariti u tadašnjim društveno- političkim prilikama.

Dr. Ante Stojanović nastavio je svoje izlaganje i 18. prosinca 1866. Naša Pragmatička sankcija (iz 1712., op. a.) je izraz našeg državnog prava, rekao je on. Naše zajedništvo s Ugarskom zasniva se na tome što smo zakonodavnu vlast stoljećima izvršavali u jednom tijelu (na zajedničkom hrvatsko-ugarskom saboru u Požunu, op. a.).136 Ugarska Pragmatička sankcija ne prejudicira našoj, već jedna drugu brani i štiti. Ako smo mi saveznici, rekao je dr. Stojanović misleći na Hrvate i Mađare, onda moramo kad je nužda sjedinjenim silama raditi a ne savezniku okrenuti leđa. Svoj govor dr. Stojanović je završio riječima Ferencza Deaka, tada jednog od vodećih mađarskih političara, kako će doći do dogovora između nas i Mađara.137

Nakon dr. Stojanovića riječ je dobio Ivan Kukuljević iz Narodne stranke. On je rekao kako su neki zastupnici za politiku čekanja, da vide kako će se razvijati politička situacija. Prema Kukuljeviću, politika čekanja je loša jer za koji mjesec može nestati „Hrvatske i trojedne kraljevine,“ a što će dovesti do gubitka slobode za naš narod.

Za razliku od dr. Stojanovića koji je isticao kako su Mađari poštivali političku posebnost trojedne kraljevine, Kukuljević je izjavio da od ugarske strane „cjelokupnost trojedne kraljevine priznata nije….virtualno pravo na djelove trojedne kraljevine priznato nije.“138

Virtualno pravo značilo je pravo na one krajeve trojedne kraljevine koji tada nisu bili pod vlašću bana i sabora u Zagrebu, to jest nisu bili politički ujedinjeni s građanskom Hrvatskom i Slavonijom. To sam već nekoliko puta spomenuo u ovoj knjizi kao glavni cilj hrvatsko-slavonskih političara tijekom 1860-ih godina- da se konačno ostvari političko ujedinjenje svih zemalja trojedne kraljevine pod vlašću bana i sabora u Zagrebu.

Narodna stranka je većinom od 86 prema 44 glasa, uz četiri suzdržana zastupnika zaključila da neće poslati zastupnike na Ugarski sabor. Dana 19. prosinca 1866. narodnjačka većina prihvatila je adresu (rezoluciju, op. a.) koja je zatražila povratak zemljišne i državne cjelokupnosti trojedne kraljevine i uvođenje odgovorne vlade za tu kraljevinu. Vladaru se tekst adrese nije svidio jer je ispunjenje njenih odredbi bilo protivno austrijskim i mađarskim interesima. Stoga je Franjo Josip ponovno raspustio Hrvatski sabor 9. siječnja 1867. godine, nastavljajući pregovore s mađarskom stranom.139

Ovakav postupak Franje Josipa najbolje pokazuje kako mu nije bilo stalo do težnji političara trojedne kraljevine. Vladaru je bila bitna nagodba s najjačim protivnicima- Mađarima. Dio narodnjaka iz Samostalne narodne stranke još 1862. pokušao je ishoditi dogovor s Austrijom, ali je očito kako austrijski vladajući krugovi na čelu s Franjom Josipom nisu mnogo marili za sklapanje nagodbe s trojednom kraljevinom. Oni su tu kraljevinu tretirali više kao svoju koloniju. Istra, kvarnerski otoci i Dalmacija bili su austrijski izlaz na more, recimo „austrijsko primorje.“

6. SKLAPANJE AUSTRO-UGARSKE NAGODBE 1867. GODINE

U međuvremenu je državni ministar-predsjednik Friedrich Beust u ime vladara vodio pregovore s mađarskom stranom, dok su se u Ugarskom saboru vodile rasprave o uvjetima pod kojima se trebala sklopiti nagodba s Austrijom. Vladar je uvjetovao povratak ugarskog ustava i sklapanje nagodbe odricanjem Mađara od zakona iz 1848. godine. Ovom uvjetu suprotstavila se skupina zastupnika na Ugarskom saboru predvođena Kolomanom Tiszom, tvrdeći da vladar treba potvrditi te zakone prije nego se sklopi nagodba između Austrije i Ugarske. Ugarski sabor je većinom glasova ipak prihvatio prijedlog Ferencza Deaka da se o vladarevim prijedlozima za sklapanje nagodbe raspravlja čim Ugarska dobije natrag stari ustav.140

Pregovori oko sklapanja nagodbe de facto su okončani u veljači 1867. Cijeli postupak oko stupanja Nagodbe na snagu formalno je završen takozvanim nagodbenim člankom od 21. prosinca 1867. (ili zakonski članak XII:1867.), koji je ugovoren između posebnih odbora Carevinskog vijeća i Ugarskog sabora. Država je podijeljena na dva dijela- Austriju i Ugarsku, koji su bili povezani osobom vladara i zajedničkim poslovima (vanjska politika i trgovina, vojska i zajedničke financije). Postojala su i zajednička ministarstva i odbori Austrijskog i Ugarskog sabora koji su raspravljali o tim poslovima. Hrvatske zemlje nagodbom su bile politički podijeljene između austrijske i ugarske polovice države. Država je promijenila ime u Austro-Ugarska. Poslije sklapanja nagodbe, Austrija i Ugarska imale su svaka zasebni parlament i vladu koji su upravljali svojom polovicom Monarhije.141 Carine i trgovinski savez Austrije i Ugarske kao i povelju Austrijsko-mađarske banke obje vlade i oba parlamenta trebali su obnavljati svakih deset godina.142

Austro-ugarskom nagodbom pobijedila je ideja dualizma u preuređenju države za koju su se zalagali austrijski i mađarski politički krugovi. S tom idejom složio se i Franjo Josip. Nadanja političara Narodne stranke da će se država preurediti u federaciju ravnopravnih naroda time se izjalovila. Dva najveća i politički najjača naroda podijelila su svoju vlast nad ostalim, pretežito slavenskim narodima Monarhije. Nagodba je izazvala veliko razočaranje u trojednoj kraljevini jer nije došlo do ujedinjenja svih njezinih zemalja pod vlašću bana i Sabora u Zagrebu, za što su se zauzimale sve tri političke stranke- Narodna stranka, Unionistička stranka i Stranka prava. Istra, Kvarner i Dalmacija bile su u austrijskom dijelu Monarhije, dok su građanska Hrvatska i Slavonija zajedno s kotarom Rijeka pripale ugarskoj polovici države. Vojna krajina ostala je pod upravom vojnih vlasti do 1881. kada je vraćena u sastav građanske Hrvatske i Slavonije, dakle u ugarski dio Monarhije. U takvoj situaciji, hrvatsko-slavonskim političarima nije preostalo ništa drugo nego sklopiti nagodbu s Mađarima. Na to su naprosto bili prisiljeni jer su se građanska Hrvatska i Slavonija, kako rekoh, nagodbom našle u ugarskom dijelu Monarhije.

Jedina preostala opcija bila je unionistička, kojoj je cilj bio sklapanje novog saveza s kraljevinom Ugarskom uz priznavanje minimalne političke autonomije za građansku Hrvatsku i Slavoniju.

Karta 2. Politička karta Austro-Ugarske potkraj 19. stoljeća na kojoj su kraljevine Hrvatska i Slavonija označene tamno crvenom bojom.

7. SKLAPANJE HRVATSKO-UGARSKE NAGODBE 1868. GODINE

Sabor trojedne kraljevine odgođen je 9. siječnja 1867., da bi ga vladar ponovno sazvao za 1. svibnja 1867.143 Sabor je dobio zadatak od Franje Josipa da konačno riješi pitanje odnosa s kraljevinom Ugarskom. Ugarski sabor također je raspravljao o odnosima s trojednom kraljevinom, pa je zaključkom od 8. travnja 1867. pristao na ograničenu hrvatsku autonomiju osporavajući dijelom članak 42. iz 1861. Ugarski sabor bio je protiv prijedloga da se trojednoj kraljevini vrate Rijeka i Međimurje te da trojedna kraljevina bude samostalno zastupana u tijelu koje je trebalo raspravljati o zajedničkim poslovima za cijelu Monarhiju. Hrvatski sabor na to je odgovorio vladaru adresom (rezolucijom, op. a.) od 18. svibnja 1867. da ne može poslati predstavnike na njegovu krunidbu za ugarsko-hrvatskog kralja jer državnopravna pitanja s Ugarskom još nisu riješena. Narodna stranka sa svojom saborskom većinom i dalje se protivila nagodbi s kraljevinom Ugarskom pod mađarskim uvjetima. Vladar je ponovno bio nezadovoljan adresom Sabora, pa ga je opet raspustio 25. svibnja 1867. Njegovo je krunjenje obavljeno u Pešti 8. lipnja 1867. godine bez hrvatskih predstavnika.144

Građanska Hrvatska i Slavonija našle su se 1867. godine u bezizlaznoj situaciji, prepuštene na milost i nemilost mađarske strane s kojom je trebalo sklopiti kakav-takav dogovor. Narodna stranka pružala je uzaludan otpor odbijajući nagodbu koja bi bila sklopljena po diktatu mađarske strane a na štetu interesa trojedne kraljevine. Zbog otpora Narodne stranke Franjo Josip, ali i mađarska strana bili su sve nestrpljiviji da se pitanje odnosa trojedne kraljevine (konkretno građanske Hrvatske i Slavonije) i kraljevine Ugarske konačno riješi.

Nezadovoljan razvojem događaja u Monarhiji ban Josip Šokčević podnio je ostavku, a 27. lipnja 1867. Franjo Josip namjesnikom banske časti imenovao je unionistu baruna Levina Raucha. On je od vladara dobio zadatak da poduzme mjere kako bi se čim prije sklopila Hrvatsko-ugarska nagodba. Barun Rauch započeo je s političkim progonima protivnika unionističke politike, u prvom redu narodnjaka i pravaša kako bi osigurao pobjedu unionista na predstojećim saborskim izborima. Kraljevskim reskriptom (odluka vladara u pisanom obliku, op. a.) od 20. listopada 1867. oktroiran je novi izborni red (zakon, op. a.) po kome je povećan broj zastupnika-virilista u Saboru, poglavito iz redova unionista, dok je broj biranih zastupnika ograničen na 66.

Zahvaljujući izbornom redu koji ih je favorizirao i progonima političkih protivnika na izborima za Sabor koji su održani od 19. studenog do 23. prosinca 1867. unionisti su osvojili većinu od biranih 52 zastupnika (ne računajući tu i viriliste, op. a.), narodnjaci su imali 14 zastupnika a pravaši nijednog.145

Dakle, unionisti su u jesen 1867. pobijedili na saborskim izborima zahvaljujući oktroiranom izbornom redu (zakonu). Oktroiran znači da je taj zakon bio nametnut od više vlasti (vladara), to jest, nije ga donio Sabor koji je za to bio ovlašten. Barun Rauch uživao je ne samo podršku vladara već i mađarskih vladajućih krugova koji su željeli pobjedu unionista na izborima jer su se s njima mogli mnogo lakše nagoditi nego li s predstavnicima Narodne stranke.

Zbog nečasne pobjede na namještenim izborima u jesen 1867. unionisti su postali još više omraženi od svojih političkih protivnika a negativno mišljenje o njima zadržalo se u hrvatskoj historiografiji (povijesnoj znanosti) do današnjih dana. To je neopravdano, jer s obzirom na razvoj političkih zbivanja u Habsburškoj Monarhiji u razdoblju 1861.-1867. postalo je jasno, naročito nakon sklapanja Austro-ugarske nagodbe da nema ništa od nezavisne Hrvatske što su željeli pravaši ni od ujedinjene trojedne kraljevine koja bi bila ravnopravan partner Ugarskoj što je bio cilj političara iz Narodne stranke. Unionisti su bili svjesni da građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji ne preostaje ništa drugo nego nagodba s Mađarima, zbog čega su se zauzimali za to rješenje. Njihova politika bila je racionalna i utemeljena na društveno-gospodarskim vezama s kraljevinom Ugarskom. Unionisti su vjerovali da bolja budućnost za građansku Hrvatsku i Slavoniju kao i za sve ostale zemlje trojedne kraljevine može biti ponajprije u suradnji s Mađarima i kraljevinom Ugarskom.

Sabor u novom sazivu sastao se 8. siječnja 1868. s namjerom da se što prije pošalje hrvatska deputacija (poslanstvo, delegacija, op. a.) u Peštu na sklapanje nagodbe. Oporbu je činilo tek 14 zastupnika Narodne stranke koji su napustili Sabor u znak protesta zbog neslaganja s unionističkom politikom. Tako su unionisti ostali sami u Saboru i 30. siječnja 1868. izabrali su 12 zastupnika kao članove regnikolarne deputacije koji su trebali poći u Peštu na pregovore s regnikolarnom deputacijom Ugarskog sabora.146

Među samim unionistima postojale su razlike u pogledu stava prema nagodbi s Mađarima. Većina je smatrala da Hrvatska i Slavonija trebaju stupiti u što užu vezu s kraljevinom Ugarskom i pritom se nisu željeli boriti za njihovu veću autonomiju. Ovu skupinu predvodili su grofovi Ladislav Pejačević i Koloman Bedeković. Manjina unionista predvođena Jovanom Živkovićem smatrala je da Hrvatska i Slavonija trebaju dobiti široku državnopravnu autonomiju a posebno u pogledu financijske samostalnosti prema kraljevini Ugarskoj.147

Pregovori izaslanstava Hrvatskog i Ugarskog sabora trajali su u Pešti od travnja 1868. do 24. srpnja iste godine. Hrvatsko-ugarska nagodba, suprotno članku 42. polazila je od kontinuiteta ugarsko-hrvatske državne zajednice. Nagodbom je poreknut prekid državnopravnih veza 1848. i istaknuto da je Hrvatska dio zemalja ugarske krune, koje su prema ugarskoj Pragmatičkoj sankciji „međusobno nerazdružive,“ (s tim stavom složili su se i hrvatsko-slavonski unionisti, op. a.). Hrvatskoj je priznata politička individualnost i pravo na teritorijalnu cjelokupnost te autonomija u unutrašnjim poslovima u skladu s člankom 42.148 Ime „Hrvatska“ u gornjem odlomku kao i u nastavku teksta koristi se kao zajedničko ime za građansku Hrvatsku i Slavoniju, kako se to često radi u stručnoj literaturi.

U pogledu financijske samostalnosti nagodba je bila dosta nepovoljna za Hrvatsku. Unatoč činjenici da se Jovan Živković i još dvojica unionista (grof Julije Janković i Ignjat Brlić) u hrvatskoj deputaciji zalagala da Hrvatska ima svoj državni proračun te da je i mađarska strana na čelu s Ferenczom Deakom bila spremna pristati na taj zahtjev, većina od 12 unionističkih poslanika odustala je od toga, tako da Hrvatska nije dobila svoj proračun. Zašto? Kada su izneseni brojčani podaci o prihodima i rashodima Hrvatske, ispostavilo se da bi hrvatsko sudjelovanje u podnošenju zajedničkih hrvatsko-ugarskih troškova bilo toliko da Hrvatska ne bi mogla pokriti vlastitim prihodima ni rashode za svoju minimalnu autonomiju. Stoga su unionisti žrtvovali hrvatsku financijsku samostalnost a zauzvrat je ugarska strana obvezala se isplatiti Hrvatskoj svake godine svotu (paušal) od 2,2 milijuna forinti, što je prema računu ugarske vlade bilo 45% hrvatskih prihoda (takozvana tangenta). Zauzvrat je 55% prihoda iz Hrvatske odlazilo u Peštu. Nagodba je sklopljena na rok od 10 godina uz klauzulu da se nakon toga mogla ponovno obnoviti.149 Pod „podnošenjem zajedničkih hrvatsko-ugarskih troškova“ mislilo se na izdatke kojima bi se plaćao rad organa državnih vlasti u Pešti koji su vodili zajedničke hrvatsko-ugarske poslove.

Podatak koji govori da građanska Hrvatska i Slavonija nisu imale dovoljno prihoda ni da bi mogle pokriti troškove svoje autonomije jasno pokazuje kako su bila nerealna očekivanja pripadnika Narodne stranke i Stranke prava da trojedna kraljevina stekne visok stupanj autonomije u Monarhiji ili čak političku nezavisnost kao samostalna država. Građanska Hrvatska i Slavonija, baš kao i ostale zemlje trojedne kraljevine imale su slabo razvijenu industriju, zanate, trgovinu i promet. Većina stanovništva u trojednoj kraljevini bili su siromašni seljaci koji su baveći se poljoprivredom jedva preživljavali. O tome svjedoči i govor Ladislava Kukuljevića održan na Saboru 20. siječnja 1866. (vidi fusnote 114. i 115.), kada je on iznio podatke o porezima i dugovima koje su građanska Hrvatska i Slavonija morale platiti a koji su prelazili visinu njihova čistog dohotka. O tom govoru pisao sam u petom poglavlju ove knjige. U tako nezavidnoj gospodarskoj situaciji unionisti su se složili sa stavovima mađarskih političara i pristali na prije navedenu financijsku klauzulu Nagodbe.

Nagodbom su bili uređeni odnosi između trojedne kraljevine (a zapravo samo građanske Hrvatske i Slavonije, op. a.) i kraljevine Ugarske u mnogim pitanjima. Prema nagodbi one čine jednu te istu državnu zajednicu prema drugim zemljama Monarhije. Vladar im je zajednički i on će se kruniti krunom svetog Stjepana. Ove kraljevine imat će zajedničko zastupstvo (parlament, op. a.), zakonodavstvo i zajedničku vladu. Određeni su i zajednički poslovi a trojedna kraljevine trebala je davati 55% svojih prihoda za pokriće zajedničkih hrvatsko-ugarskih troškova. Hrvatska i Slavonija su na Ugarski sabor mogle poslati 29 zastupnika u Donji dom i dvojicu u kuću velikaša (Gornji dom, op. a.). Ti zastupnici nisu Hrvatsku i Slavoniju zastupali kolektivno već kao pojedinci. Unutarnji poslovi trojedne kraljevine (zapravo Hrvatske i Slavonije, op. a.) bili su prema članku 42. uprava u unutarnjim poslovima, bogoštovlje, školstvo i pravosuđe. Trojedna kraljevina imala je prema Nagodbi svoga bana i sabor, hrvatski kao službeni jezik te pravo na „sjedinjene boje“ (crven-bijeli-plavi, op. a.) i pravo na „sjedinjene grbove“ (hrvatski, slavonski i dalmatinski, op. a.) u autonomnim poslovima. Kod zajedničkih poslova trebalo je koristiti sjedinjene grbove Ugarske i trojedne kraljevine.

Kraljevina Ugarska priznala je da su kraljevine Hrvatska i Slavonija „politički narod“ koje imaju svoj posebni teritorij i u pogledu unutarnjih poslova svoje zakonodavstvo i autonomnu vladu. Ugarska strana također je priznala i zemljišnu cjelovitost trojedne kraljevine te se formalno obvezala da će raditi na priključenju Dalmacije i Vojne krajine banskoj (građanskoj) Hrvatskoj i Slavoniji. U članku 66. Nagodbe nabrajaju se hrvatsko-slavonske županije i krajiške pukovnije koje čine trojednu kraljevinu, u koju se računa i Dalmacija. U popisu nema Međimurja koje je ostalo u Ugarskoj a za Rijeku i njezin kotar ističe se da s ugarskom krunom čine spojeno tijelo, a o njihovu položaju još će se pregovarati između sabora Ugarske i trojedne kraljevine te grada Rijeke.150

U zajedničke hrvatsko-ugarske poslove o kojima se trebalo odlučivati na Ugarskom saboru prema Nagodbi spadali su: troškovi za kraljevski dvor, novačenje i ostali vojni poslovi, financije- porezi, kovani novac i bankarstvo, zatim pomorsko i trgovačko pravo te zanati, pošte, željeznice, brodarstvo, državne ceste i tako dalje, kao i zakonodavstvo u vezi sa svim tim poslovima. Od Nagodbe u službenim spisima uvodi se naziv trojedna kraljevina Hrvatska, Slavonija i Dalmacija, odnosno dalmatinsko ime više nije bilo prvo.

Potpisivanje Nagodbe bio je veliki uspjeh za Unionističku stranku jer su na taj način građanska Hrvatska i Slavonija osigurale autonoman položaj u sklopu zemalja krune svetog Stjepana i sačuvale političku posebnost. Takav status nisu dobili Slovaci, baš kao ni Srbi u Vojvodini ni Rumunji u istočnoj Ugarskoj. Svoj doprinos sklapanju Nagodbe dao je i osječki saborski zastupnik i tada gradski sudac-načelnik (gradonačelnik) dr. Ante Stojanović. Osječke gradske vlasti proslavile su taj događaj odredivši da se 8. prosinca 1868. grad rasvijetli te da se na gradske (varoške ) kuće kroz idućih 8 dana stave naše narodne i narodne ugarske zastave o čemu sam već pisao u trećem poglavlju (vidi fusnotu 58.).

Za Rijeku je vezana priča o takozvanoj „Riječkoj krpici,“ što je bio naziv za umetak kojim je promijenjen članak 66. Nagodbe, čime je Rijeka prepuštena Ugarskoj. Prema hrvatskom tekstu Nagodbe, u članku 66. pisalo je da je pitanje Rijeke ostalo neriješeno. Hrvatski sabor prihvatio je takav tekst Nagodbe. Ugarski sabor prihvatio je tekst Nagodbe uz dodatak u članku 66. da grad Rijeka sa svojim kotarom pripada izravno Ugarskoj. Franjo Josip je 8. studenog 1868. sankcionirao hrvatski izvornik zakonske osnove i izdao reskripte na Hrvatski i Ugarski sabor prema kojima grad Rijeka s lukom i kotarom tvori posebno, s ugarskom krunom spojeno tijelo, o čijem su se statusu trebali sporazumjeti zastupnici Hrvatskoga i Ugarskoga sabora te zastupnici grada Rijeke. Tako izmijenjeni tekst ušao je u mađarski izvornik Nagodbe, dok su na hrvatski sankcionirani tekst Nagodbe u Hrvatskoj dvorskoj kancelariji u Beču jednostavno nalijepili cedulju s novim tekstom, koja je postala poznata kao „Riječka krpica.“ Hrvatski sabor prihvatio je tu bitnu promjenu a vladar je sankcionirao mađarski izvornik Nagodbe.151 Žalosno, ali istinito! Kakvim se sve metodama pojedinci i skupine ne služe u politici da bi ostvarili svoje ciljeve.

O Rijeci nije postignut dogovor u Nagodbi. Ni u kasnijim pregovorima koji su vođeni 1869.-1870. između hrvatskog i ugarskog kraljevinskog odbora i izaslanstva grada Rijeke nije bilo pomaka. Mađarski predstavnici su tvrdili da Rijeka i njezin kotar pripadaju kraljevini Ugarskoj. S tim stavom su se složili i predstavnici grada Rijeke. Pod pritiskom mađarske vlade, Hrvatski sabor je 20. srpnja 1870. prihvatio takozvani provizorij (privremeno stanje, op. a.) što je vladar potvrdio 28. srpnja 1870. Prema provizoriju Rijeka nije de iure (po zakonu, op. a.) pripala Ugarskoj, ali je u njoj mađarska vlada imala vlast de facto (faktično, doista, op. a.). Na čelu Rijeke i njezina kotara bio je gubernator (guverner, upravitelj, op. a.) Mađar od 1870. Prema statutu iz 1872. Rijeka i njezin kotar imali su široku autonomiju. Provizorij će se otegnuti i ostat će na snazi sve do sloma Austro-Ugarske 1918. godine.152 U knjizi koju citiram piše Hrvatski sabor, a ne sabor trojedne kraljevine (što je bilo službeno ime sabora) te mađarska vlada umjesto ugarska.

U Rijeci je postojalo „fijumanstvo“ (Fiume- talijanski naziv za Rijeku, op. a.), regionalizam koji je izvorište imao u tradicionalnoj gradskoj i trgovačkoj eliti, kasnije dopunjenoj građanstvom različitog etničkog podrijetla. Ta elita protivila se spajanju Rijeke i njezina kotara s Hrvatskom i nastojala je očuvati njezin zasebni upravni položaj u sklopu zemalja ugarske krune. „Fijumanstvo“ je imalo potporu od mađarske politike i bilo je talijanski obojeno, a nakon 1918. taj se regionalizam utopio u talijanstvu.153

Rijeka je bila mađarska ali i hrvatska izvozna luka. Preko nje su mogli slobodno izvoziti robu u inozemstvo i uvoziti različitu robu iz inozemstva ne samo mađarski, već i hrvatsko-slavonski i drugi poduzetnici. Rijeka je imala poseban status u sklopu ugarske polovice Monarhije, otprilike kao što i Hong Kong ima poseban status u sklopu Kine kao važna trgovačka luka.

8. ISTAKNUTI PRIPADNICI GRADSKE ELITE OSIJEKA U 1850-IMA I 1860-IMA

Građanske predstavnike osječke elite možemo podijeliti na poduzetnike (trgovci, obrtnici i industrijalci) i građansku inteligenciju (profesori, odvjetnici, liječnici i drugi). Neki od njih bili su aktivni istovremeno u organima gradskih vlasti i u Trgovačko-obrtničkoj komori za Slavoniju (kraće zvana Osječka komora), poput trgovca Josipa Csordassicha (Čordašića, op. a.) koji je 1850-ih i 1860-ih godina obnašao dužnosti predsjednika Osječke komore i gradskog zastupnika (vijećnika, op. a.). Slično su djelovali i Ivan Endt, Antun Bartholovich (Bartolović, op. a) i Marko Aksentijević, osječki trgovci koji su bili vijećnici trgovačkog odjela Komore i gradski zastupnici. Demeter Tajcsevich (Tajčević, op. a.) također je bio trgovac koji je aktivno sudjelovao u političkom životu, obnašajući dužnosti gradskog zastupnika.154 Njihova prezimena pisao sam onako kako sam našao u povijesnom dokumentu jer sam želio ostati vjeran originalu, dok sam u zagrade stavio kako se ta prezimena pišu i izgovaraju prema hrvatskom pravopisu.

Među utjecajnim obrtnicima i vlasnicima različitih prerađivačkih pogona vrijedno je spomenuti Martina Gillminga, vlasnika kožare i gradskog zastupnika, koji je od 1855.-1859. obnašao i dužnost potpredsjednika Osječke komore. Josip Pruckner bio je vlasnik tvornice ulja, vijećnik obrtničkog odjela Komore i gradski zastupnik, kao i izaslanik grada Osijeka na Banskoj željezničkoj konferenciji 1862. godine. Vlasnik tvornice škroba i staklane Ivan Weinmüller bio je ugledni član Komore i gradski zastupnik. Od plemića koji su se uključili u gospodarske pothvate možemo spomenuti grofa Heinricha Khuena-Belassyja, vlasnika paromlina i parne pilane u Nuštru, koji je bio i vijećnik obrtničkog odjela Komore.155 Postojao je cijeli niz ostalih obrtnika i industrijalaca koji su gospodarskim pothvatima poticali napredak Osijeka, poput vlasnika tvornice octa Josipa Ehrendienera, zatim vlasnika dviju osječkih pivovara Aleksandra Raitha i Cajetana Šepera, kao i Rudolfa Kaisera, poduzetnika koji je utemeljio u Osijeku tvornicu za preradu drva. Nemojmo zaboraviti ni Melchiora Leichta i Franju Wagnera, vlasnika dviju tvornica za izradu poljoprivrednih strojeva i oruđa te ostalih metalnih proizvoda.156

Među građanskom inteligencijom bilo je pojedinaca koji su igrali veliku ulogu u društvenom životu Osijeka. Dr. Josip Posner, rodom iz Češke, sin židovskog trgovca, doktorirao je filozofiju na Sveučilištu u Beču 1850.

Na prijedlog austrijskog ministra trgovine Brucka izabran je za tajnika Osječke komore. Tu dužnost obavljao je od 1853.-1886. godine, zalažući se za brojne gospodarske pothvate u Osijeku i Slavoniji.157

Osim dr. J. Posnera, spominjem i Hugu Marinovića, Ladislava Arvaya i Franju Pinterovića koji su držali govore na Saboru 1861. zalažući se za sklapanje nagodbe s kraljevinom Ugarskom te dr. Antu Stojanovića, saborskog zastupnika 1865.-1868. koji je sudjelovao u sklapanju Hrvatsko-ugarske nagodbe kao član hrvatsko-slavonske regnikolarne (kraljevske, op. a. ) deputacije u Pešti 1868., a kratko vrijeme (1868.-1869.) obnašao je i dužnost osječkog gradonačelnika.158 Dr. Vaso Atanasijević i Ladislav Molnar kao gradski zastupnici (vijećnici) bili su aktivni u lokalnoj politici (vidi o njima u trećem poglavlju, fusnota 51.).

Od utjecajnijih plemića u Osijeku i okolici spominjem grofa Petra Pejacsevicha (Pejačevića, op. a.), koji je 1860-ih obnašao dužnost velikog župana Virovitičke županije. On je bio posjednik imanja u Retfali nedaleko Osijeka. Drugi plemić je barun Gustav Prandau, vlasnik imanja u Valpovu, zatim Ljudevit plemeniti Szallopek (Salopek, op. a.) vlastelin iz Sarvaša, Anton plemeniti Goriupp, osječki veletrgovac i već spomenuti grof Heinrich Khuen, vlastelin iz Nuštra. Grof P. Pejačević i barun G. Prandau bili su također saborski zastupnici-virilisti, dok je Lj. Salopek sudjelovao u radu osječke gradske skupštine i kao zastupnik-virilist na Saboru trojedne kraljevine.159

Kao što sam već prije spomenuo u ovoj knjizi (četvrto poglavlje, podnaslov „Općenito o radu Sabora 1861.,“ vidi tekst iza fusnote 62.), virilisti su bili saborski zastupnici koji se nisu birali na izborima, već su s obzirom na svoj društveni položaj imali pravo direktnog sudjelovanja u radu Sabora.

Etnički sastav vodećih osječkih poduzetnika, intelektualaca i političara možemo utvrditi na temelju njihovih imena i prezimena. Otprilike trećina njih bili su hrvatskog podrijetla, poput Nikole Živanovića, Ante Ivanovića, Antuna Bartolovića, Josipa Čordašića, Josipa Krizmanića, Mate i Ilije Penjića, Huga Marinovića, Franje Pinterovića i dr. Ante Stojanovića. Pravoslavne (srpske) žitelje Osijeka u javnom životu predstavljali su Demeter (Dimitrije) Tajčević, dr. Vaso Atanasijević, Marko Aksentijević i Miloš Savić. Osječki Mađari također su imali nekoliko viđenijih predstavnika, poput Ladislava Arvaya, Ladislava Molnara i Adama Batjania.

Blizu polovice članova uprave Osječke komore i zastupnika u glavnoj gradskoj skupštini bili su Nijemci, Austrijanci i Židovi njemačko-austrijskog podrijetla, imajući tako najveći utjecaj u vođenju gradske politike i u gospodarskim pothvatima.

Od osječkih Nijemaca najpoznatiji su iz tog razdoblja gradski sudac-načelnik Alojz (Vjekoslav, op. a.) Schmidt, barun Gustav Prandau, gradski satnik Dragutin Hermann, zatim Karl Mergenthaller, Ferdinand Redelstein, Ivan Weinmüller i Josip mlađi Fözmayer. Od Židova u Osijeku veliku je ulogu imao dr. Josip Posner, tajnik Osječke komore.160

Unatoč etničkim, vjerskim i socijalnim razlikama među prvacima osječkog građanstva i dijela slavonskih plemića- veleposjednika, oni su zajednički djelovali na promicanju političkih i gospodarskih interesa Osijeka, a njihovo djelovanje imalo je odjeka i na području cijele Slavonije. Neki od tih ljudi kao saborski zastupnici dali su veliki doprinos u obrani povijesnih i državnih prava trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije. Kako bi Slavoniju izvukli iz opće gospodarske zaostalosti osječki poduzetnici preko Osječke komore pokrenuli su 1850-ih i 1860-ih godina brojne gospodarske inicijative koje su dovele do društveno-gospodarskog napretka Slavonije u idućim desetljećima. Zahvaljujući njima kao i trudu mnogih drugih Slavonaca u to vrijeme Slavonija je tijekom 1860-ih polako zakoračila u moderno doba.

9. GOSPODARSKA PROBLEMATIKA U OSIJEKU I SLAVONIJI 1861.-1868.

9.1. Gospodarski razvoj Osijeka tijekom 19. stoljeća

Trgovina kao posrednička djelatnost razvijala se u Osijeku u 19. stoljeću. Osijek je bio jako trgovačko središte, pa je preko njega do druge polovice 19. stoljeća prolazio veći dio trgovine iz Bosne, Srbije i ostalih zemalja Osmanskog carstva. U Osijeku je djelovalo više velikih trgovačkih poduzeća koja su bosansko tržište snabdijevala manufakturnom i kratkometražnom robom. Iz Slavonije se preko Osijeka ponajviše izvozila pšenica, kukuruz, repica i ostale poljoprivredne kulture te drvo, rakija, šljivovica i vino. Osim njih, izvozila se koža, vuna, sirova svila, papir, staklo, stoka i ostali proizvodi po cijeloj Monarhiji i u inozemstvo. Istodobno se u Slavoniju preko Osijeka uvozila modna, sitna, pamučna i metalna različita roba iz zemalja Habsburške Monarhije te iz njemačkih zemalja, Francuske, Velike Britanije i Osmanskog carstva. Trgovačkom jačanju Osijeka osim domaćih trgovaca doprinijeli su i židovski, grčki i turski trgovci koji su u njemu izlagali svoju robu. Zbog povoljnog geografskog položaja Osijek je za uvezenu robu predstavljao pretovarno i raspodjelno središte. Za snažniji razvoj trgovine u Osijeku ipak je nedostajalo kapitala i veće pomoći državnih vlasti, tako da su mnogi osječki trgovci financijski propadali nakon određenog vremena.161 Pod pojmom „njemačkih zemalja“ misli se na to da je Njemačka u 1860-ima još uvijek bila politički razjedinjena. Ujedinjena Njemačka nastala je 1871. godine.

Osim trgovine u Osijeku se razvijala i industrija te brojni zanati. Osijek je imao dugu tradiciju proizvodnje piva. Prva pivovara osnovana je davne 1664. godine. Nju je utemeljio I. A. Bauer. Tu pivovaru preuzela je obitelj Raith u 18. stoljeću.

Pivovara je radila i u drugoj polovici 19. stoljeća. Tvornicu za preradu kože 1824. utemeljio je Martin Gillming i ona je poslovala do početka 20. stoljeća. Mihael Lay 1825. godine preselio je svoju rafineriju ulja iz Retfale u Osijek. U njoj se dobivalo ulje od repice, lana i konoplje. Poduzetnik Leopold Kramer utemeljio je 1848. u Gornjem gradu tvornicu octa, koja je godišnje proizvodila 12-13 vagona octa. Osječanin Ivan Weinmüller u Gornjem gradu 1850-ih godina osnovao je tvornicu škroba. Drugu osječku pivovaru osnovao je Cajetan Šeper 1856. također u Gornjem gradu, koja je proizvodila pivo od ječma. Poduzetnici Mirko plemeniti Reisner i Josip Fözmayer osnovali su tvornicu žigica koja je bila prva takva tvornica u hrvatskim zemljama.162

Rudolf Kaiser osnovao je 1865. pogon za preradu drva i izradu pokućstva, koji će krajem 19. stoljeća prerasti u tvorničko poduzeće. Tijekom 1860-ih godina utemeljena su i dva poduzeća za proizvodnju poljoprivrednog oruđa i metalnih proizvoda, vlasnika Melchiora Leichta i Franje Wagnera.163

Osim tvorničkih poduzeća, Osijek je 1850-ih godina imao poslovnice četiri osiguravajućih društava (tri društva iz Trsta i jedno iz Beča), kao i poslovnicu „Carskog i kraljevskog privilegiranoga dunavsko-dravskog parobrodarskog društva.“164 Kao što se može vidjeti iz imena i prezimena vodećih osječkih poduzetnika iz tog vremena, među njima je bilo mnogo onih njemačko-austrijskog podrijetla, uz određeni broj njemačko-austrijskih Židova. Građani njemačkog podrijetla činili su veliki udio u stanovništvu Osijeka. Upravo zato njemački je bio drugi službeni jezik u Osijeku pored narodnog ili hrvatskog jezika a i sam grad nazivao se po njemački Esseg.

U pogledu modernizacije gospodarstva veliko značenje za građansku Hrvatsku i Slavoniju imao je „Naputak“ bana Jelačića iz 1851., koji je u 217 paragrafa razrađivao propise koji su se odnosili na trgovinu, obrte i industriju. „Naputkom“ je bilo određeno da poduzeće može osnovati bilo tko ako ima za to potreban kapital, a moglo se slobodno unajmljivati i potrebne radnike mimo dozvole postojećih cehova (udruženja obrtnika, op. a.). Ovo oslobađanje od cehovskih stega omogućilo je širenje kapitalističkog načina proizvodnje i označilo je početak laganog odumiranja cehova kao zastarjelih gospodarskih udruženja.165

Osječki obrtnici u drugoj polovici 19. stoljeća susretali su se sa sve većim teškoćama u radu. U obrtima je prevladavala ručna proizvodnja s malo uloženog kapitala uz veliku konkurenciju industrije, napose one iz austrijskih i ugarskih zemalja koja je proizvodila veće količine kvalitetnije i jeftinije robe.

Osječki obrtnici većinom su proizvodili robu za lokalne potrebe dok je manji dio bio usmjeren prodaji izvan grada. U Osijeku su tijekom 1860-ih i 1870-ih godina djelovala 23 obrtnička ceha. Stupanjem na snagu Obrtnog zakona 1872. za Hrvatsku i Slavoniju ukinuti su cehovi i uvedena je opća sloboda obrtničke djelatnosti, čime je povećana konkurencija među obrtnicima. S druge strane, na taj način bio je ugrožen opstanak i socijalna sigurnost malih obrtnika.166

Konkurencija industrijske robe iz ostalih zemalja Habsburške Monarhije (Austro-Ugarske) i iz inozemstva dovela je male obrtnike u Osijeku kao i diljem trojedne kraljevine u nepovoljan položaj. Zbog toga su neki od njih zasigurno i bankrotirali. Na to upućuje izraz „ugrožen opstanak i socijalna sigurnost.“

Kako se kretao broj stanovnika Osijeka tijekom 1850-ih i 1860-ih pokazuju nam službeni popisi stanovništva iz 1857. i 1869. godine koji su provedeni na cijelom teritoriju Habsburške Monarhije (Austro-Ugarske). Kada usporedimo broj domaćeg stanovništva Osijeka, Zagreba i Rijeke vidimo da su ti gradovi imali malen ali podjednak broj stanovnika. U popisu iz 1857. stanovništvo nije podijeljeno prema nacionalnom sastavu već prema vjerskoj pripadnosti. U sva tri grada dominiraju katolici uz određeni broj pripadnika drugih vjeroispovijedi. Tako godine 1857. Osijek ima 12 658 stanovnika, Zagreb 13 085, dok je Rijeka imala 13 496 stanovnika, dakle nešto više čak i od Zagreba.167 U popisu stanovništva Osijek se naziva po njemački Esseg, Zagreb je po njemački Agram a Rijeka ima talijanski naziv Fiume.

Prema popisu stanovništva iz 1869. Osijek je imao 17 247 stanovnika, Zagreb je prerastao Rijeku s 19 857 stanovnika, dok je Rijeka imala 17 884 stanovnika.168 U isto vrijeme, Požun (Bratislava, u popisu zvan po njemački Pressburg, op. a.) 1869. imao ukupno 46 540 žitelja, Budim (u popisu Ofen, op. a.) 53 998, a Pešta (u popisu Pest, op. a.) 200 476 stanovnika.169 Treba spomenuti kako se 1869. godine popisivalo sve prisutno stanovništvo (domaće i došljaci) i to opet po vjeroispovijedi a ne po nacionalnosti.

Prema istom popisu Beč (Wien) imao je 1869. ukupno 607 514 žitelja (od toga domaćih žitelja 270 911), Graz (Gratz) 81 119 (od toga domaćih žitelja 34 622), Trst (Triest) 70 274 (domaćih stanovnika 35 512) a Prag 157 713 (od toga 56 307 domaćih stanovnika).170

U zemljama austrijske polovice Monarhije popis iz 1869. dijelio je domaće stanovništvo od pridošlica, pa tako možemo vidjeti koliko je bilo domaćeg a koliko doseljenog stanovništva u Beču, Grazu, Trstu i Pragu. Popis koji je 1869. godine napravljen u ugarskom dijelu Monarhije nije dijelio domaće stanovništvo od pridošlica pa tako ne možemo znati za Zagreb, Rijeku i Osijek koliko je od ukupnog broja žitelja bilo domaćeg stanovništva a koliko došljaka.

Očito je da su gradovi poput Beča, Pešte i drugih ovdje spomenutih imali znatno veći broj stanovnika nego Zagreb, Rijeka i Osijek, ali isto tako su imali i veliki broj doseljenika koji su se u tim gradovima nalazili privremeno. Iako mali brojem stanovnika u odnosu na druge velike gradove tadašnje Monarhije, Zagreb, Rijeka i Osijek bili su gospodarska središta kraljevina Hrvatske i Slavonije. Upravo u 1860-im godinama ovi gradovi započet će brži gospodarski razvoj zahvaljujući procesima modernizacije gdje svakako treba posebno istaknuti izgradnju željezničke mreže. Osim izgradnje pruga, ovim gradovima trebala je i izgradnja novčarskih institucija (štedionica i banaka) te raznih grana industrije. U nastavku ovog poglavlja govorit ću o nastojanjima osječkih i drugih slavonskih poduzetnika da ubrzaju gospodarski razvoj Osijeka i cijele Slavonije.

9.2. Osnutak i djelovanje Osječke komore u 1850-im i 1860-im godinama

Neoapsolutistički režim nastojao je u razdoblju 1851.-1860. osigurati autoritarnu vlast Franje Josipa pritom ograničavajući politička prava povijesnih zemalja i naroda Monarhije. U isto vrijeme, državne vlasti provodile su liberalna načela u gospodarstvu potičući razvoj industrije, prometa, bankarstva, trgovine i ostalih djelatnosti kako bi se osigurala financijska i ekonomska osnova centralizirane države. Razvile su se nove metode nabave kapitala, prije svega u dioničkim društvima koja su prikupila velika novčana sredstva. Investicijskoj ekspanziji pogodovale su i banke koje su neposredno sudjelovale u financiranju i razvoju industrije i ostalih grana gospodarstva. Važnu ulogu u tim pothvatima imao je i državni kredit uz trgovinu državnim papirima, prije svega dionicama za izgradnju željezničkih pruga.171

Modernizacija je zahvatila i trgovinu i zanate, pa su na temelju zakona od 18. ožujka 1850. u cijeloj Habsburškoj Monarhiji osnivane trgovačko-obrtničke komore koje su trebale poticati gospodarski razvoj u svojim sredinama. Ban Jelačić također je izdao već spomenuti „Naputak“ 1851. kojim je trebalo na području građanske Hrvatske i Slavonije urediti odnose u trgovini, obrtu i industriji. U skladu s navedenim uredbama osnovane su i trgovačko-obrtničke komore u Zagrebu 1852. i u Osijeku 1853. godine. U odboru za utemeljenje Komore u Osijeku, koji je brojao preko dvadeset članova bili su većinom poduzetnici iz Osijeka, na primjer Antun Auer, Antun Bartolović, Josip Čordašić, Pavao Fözmayer, Bartol i Martin Gillming, Miloš Savić, Dimitrije Tajčević i drugi.172

Osnivačka sjednica Trgovačko-obrtničke komore za Slavoniju (Osječke komore) održana je u Osijeku 6. lipnja 1853. godine. Na njoj je za predsjednika izabran Josip Čordašić, trgovac iz Osijeka. Potkraj iste godine tajnikom Komore imenovan je dr. Josip Posner.

U Osijeku je tada djelovalo 79 trgovaca i 490 obrtnika, dok je na cijelom području djelovanja Komore bilo oko 2 900 trgovaca i obrtnika.173

Potkraj 1854. izvršen je preustroj Komore njenom podjelom na dva odjela- trgovački i obrtnički. Upravu Komore činili su predsjednik koji je bio i predstojnik trgovačkog odjela, zatim potpredsjednik koji je obnašao i dužnost predstojnika obrtničkog odjela, zatim 13 vijećnika (7 trgovaca i 6 obrtnika) i 7 zamjenika (od toga 4 trgovca i 3 obrtnika). Komora je ostavila nepopunjeno jedno mjesto vijećnika i jedno mjesto zamjenika vijećnika u trgovačkom odjelu kako bi trgovački i obrtnički odjel bili ravnopravni po broju vijećnika. Postojao je i ured Komore koji su činili tajnik dr. J. Posner, pristav Konstantin Krestić i jedan podvornik.174

Na temelju popisa članova uprave Komore vidi se kako je većina bila iz Osijeka uz nekolicinu vijećnika iz Dalja i Vukovara. Tako su osječki trgovci i obrtnici imali glavnu riječ pri donošenju odluka na sjednicama, ali je takav sastav uprave bio i logičan jer se većina vodećih trgovačkih kuća i obrtničkih radionica nalazila u Osijeku. Po ostalim gradovima i županijama građanske Slavonije uglavnom su djelovali sitni trgovci i obrtnici. Vodeći osječki poduzetnici zauzimali su mjesta u upravi Komore, usmjeravajući njenu gospodarsku politiku a neki od njih bili su i gradski vijećnici i politički aktivni u Osijeku i šire. Među njima treba istaknuti predsjednika Komore J. Csordassicha (Čordašića, op. a.), potpredsjednika Antuna Auera, mlinara iz Osijeka, trgovce Antuna Bartholovicha (Bartolovića, op. a.), Leopolda Epsteina, Marka Spillera, Demetera Tajcsevicha (Tajčevića, op. a.) i Marka Aksentijevića, ljekarnika Josipa Horninga, tvorničara Josipa Prucknera i tesara Franju Wagnera.175 Svi oni imali su veliku ulogu u društvenom i ekonomskom životu grada Osijeka tijekom 1850-ih i 1860-ih godina.

Područje na kojem je djelovala Osječka komora obuhvaćala je grad Osijek, županije Požešku i Virovitičku, sedam općina županije Srijemske koje su zajedno činile Vukovarsku podžupaniju i općinu Kutina, koja se nalazila u kotaru Moslavina u Hrvatskoj. Na navedenom području početkom 1855. djelovalo je 452 trgovačka i 4 775 obrtničkih samostalnih poduzeća, od kojih su 264 trgovca i 2 572 obrtnika imali pravo izbora u Komori.176

Karta 3. Područje građanske Hrvatske i Slavonije (označeno plavom bojom) i teritorij Hrvatsko-slavonske i Banatske Vojne krajine (označen crvenom bojom) u 1850-ima i 1860-ima.

Pred Komorom su tih godina bili veliki zadaci jer je gospodarstvo Osijeka i Slavonije trebalo podići iz opće zaostalosti. Slavonija tada nije imala nijednog „kreditnog zavoda“ (banke ili štedionice, op. a.) ni strukovne škole, kao ni jednog značajnijeg trgovačkog ili obrtničkog društva. U Zagrebu je doduše postojalo Hrvatsko-slavonsko gospodarsko društvo ali ono nije moglo jače utjecati na promjenu gospodarskog stanja u Hrvatskoj i Slavoniji jer je bilo zaokupljeno svojim „organizatornim poslovima.“177 Jednostavno rečeno, to društvo se bavilo samim sobom.

Sabor 1861. godine pobudio je velike nade u Osječkoj komori jer su se na njemu trebale donijeti važne političke odluke koje bi utjecale i na gospodarski razvoj trojedne kraljevine. Za Komoru je posebno bilo važno pitanje pripojenja civilnoga Srijema Slavoniji a razmatrala se i mogućnost pripojenja Vojne krajine građanskoj (banskoj) Hrvatskoj i Slavoniji.178 Njima bi se proširilo područje djelovanja Osječke komore pa bi joj poraslo značenje na području cijele Slavonije i Srijema. Ove nade su se međutim pokazale neostvarivim nakon što je vladar raspustio Sabor iste godine.

Teritorij djelovanja Osječke komore dodatno se proširio na civilni dio Srijema 1863. godine. Politički kotari Ilok, Erdevik, Ruma i Irig nalazili su se u Srijemskoj županiji ali su tamošnji trgovci i obrtnici plaćali prirez Trgovačko-obrtničkoj komori u Temišvaru (grad u rumunjskom dijelu Banata, op. a.) pod čiju su upravu potpadali.

Naredbom kraljevskog Namjesničkog vijeća (vlade za građansku Hrvatsku i Slavoniju, op. a.) od 9. kolovoza 1863. ovi kotari stavljeni su pod upravu Osječke komore.179 Bilo je to i logično rješenje, budući je Osijek tim gradovima mnogo bliži od Temišvara.

Od samog početka svog djelovanja Komora je imala financijskih problema kao i problem sa smještajem svoje uprave. Komorski ured nalazio se još 1862. u iznajmljenom prostoru na prvom katu jedne stare zgrade u osječkoj tvrđavi. Predsjednik Komore J. Csordassich ( Čordašić, op. a.) tražio je od gradskih vlasti Osijeka da odobre veću financijsku pomoć Komori kao i da joj osiguraju odgovarajuće prostorije za rad. Gradske vlasti ne samo da nisu htjele pomoći već su uskratile i novčanu potporu uz opravdanje da se djelovanje Komore proteže na „cijelu Slavoniju“ (odnosno na područje građanske Slavonije, ali ne i na područje slavonske Vojne krajine u Posavini, op. a.). Stoga bi troškove uzdržavanja Komore trebala snositi „cijela Slavonija“ a ne samo grad Osijek. Spor je na kraju završio pred Namjesničkim vijećem u Zagrebu koje je presudilo u korist Komore.180 U spomenici Komore N. A. Plavšića ne piše jesu li gradske vlasti Osijeka nastavile pomagati njezin rad ali sudeći prema riječima da je ovo pitanje riješeno „povoljno po komoru“ te s obzirom da je Komora idućih godina nastavila s djelovanjem, možemo zaključiti da je tako i bilo.

Unatoč svim poteškoćama na koje su nailazili, članovi Komore na čelu s predsjednikom Josipom Čordašićem i tajnikom dr. Josipom Posnerom nastavili su raditi na provođenju različitih gospodarskih pothvata u cilju postizanja društveno- gospodarskog napretka Osijeka i Slavonije. Tijekom pedesetih i šezdesetih godina 19. stoljeća Komora je stvarala planove za regulaciju rijeke Drave i izgradnju željezničkih pruga u Hrvatskoj i Slavoniji, pri čemu su joj podršku pružali đakovački biskup Josip Juraj Strossmayer i slavonski plemići-veleposjednici. Velika se pozornost posvećivala i sudjelovanju slavonskih izlagača na domaćim i međunarodnim gospodarskim izložbama koje su se 1860-ih godina održavale u Zagrebu, Parizu, Beču, Londonu i ostalim europskim metropolama. O svim navedenim pothvatima bit će više govora u idućim poglavljima ove knjige.

9.3. Nastojanja Osječke komore i slavonskih plemića-veleposjednika oko utemeljenja štedionice u Osijeku 1861.-1867.

Sredinom 19. stoljeća u Slavoniji nije bilo nijedne banke ni štedionice. Osječka komora stoga je pokrenula inicijativu za osnivanjem štedionice u Osijeku koja bi financirala različite gospodarske pothvate u Osijeku i Slavoniji i tako poticala njihov razvoj. Namjera Osječke komore bila je osnovati vlastitu novčarsku ustanovu i svoj kapital uložiti u razvoj domaćeg gospodarstva. Povijesni izvori navode nekoliko datuma kada je pokrenuta inicijativa za osnivanje štedionice. Tako se u spomenici Komore ne navodi godina pokretanja inicijative ali piše da se čekalo šest godina na odobrenje vlasti za njeno pokretanje te da je odobrenje stiglo 1867.181 Iz toga slijedi zaključak da je inicijativa za njeno utemeljenje pokrenuta 1861.

Međutim, proučavajući Esseker Lokalblatt, osječke novine na njemačkom jeziku iz tog vremena otkrio sam još jedan mogući datum za dotičnu inicijativu.182 U tim novinama piše da je inicijativa za pokretanje štedionice kao i akcija za prikupljanje osnivačke glavnice bila u siječnju 1863. godine. Glavnica od 40 tisuća forinti trebala se skupiti prodajom 400 dionica u vrijednosti od po 100 forinti. Akcija je premašila očekivanja pa je prikupljen i veći iznos od potrebnog. Pisac članka ističe kako bi dotična štedionica mogla poslovati s velikim uspjehom s obzirom na broj stanovnika te snagu obrta i trgovine u Osijeku. Unatoč činjenici da je još prije godinu dana prikupljena glavnica i sastavljen statut buduće štedionice, ona još nije utemeljena.

Kao razlog zašto vlasti nisu htjele dati odobrenje za njezino utemeljenje navodi se zahtjev da se u statutu izmijene neki članci, o čemu je 1866. pisao predsjednik Odbora za osnivanje štedionice Ludwig von Szallopek (Ljudevit Salopek, op. a.).183 Bez obzira kojem povijesnom izvoru odlučimo vjerovati, ostaje činjenica da je inicijativa za utemeljenje štedionice pokrenuta početkom 1860-ih godina, da je brzo prikupljena glavnica ali se nekoliko godina moralo čekati na odobrenje državnih vlasti za početak njenog rada.

Prvi koji su se odazvali kupnji dionica bili su đakovački biskup Josip Juraj Strossmayer i slavonski veleposjednici. Među njima su bili grof Karl Eltz, vlastelin vukovarski, grof Petar Pejacsevich (Pejačević, op. a.), vlasnik imanja u Retfali, grof Heinrich Khuen, veleposjednik iz Nuštra, grof Ladislav Pejacsevich, vlastelin rumski (grad Ruma u Srijemu, op. a.), Ladislav Jankovich, vlastelin vučinski (voćinski, iz sela Voćin podno Papuka, op. a.), zatim Anton plemeniti Goriupp, osječki veletrgovac, barun Gustav Prandau, vlasnik imanja u Valpovu i Ljudevit plemeniti Szallopek, vlastelin iz Sarvaša.

Ukupno su navedeni pojedinci kupili 120 dionica. Preostalih 280 dionica idućih je osam dana kupilo 140 osječkih građana a prednjačio je dr. Josip Kallivoda koji je kupio osam dionica.184 Sav kapital dali su Osječani i slavonski plemići i ovo je trebala biti domaća štedionica u punom smislu riječi. Njihovo čekanje se isplatilo i štedionica je počela s radom 1867. godine kao prva novčarska ustanova ne samo u Osijeku već i u cijeloj Slavoniji.

Samo dvije godine kasnije (1869.) zalaganjem Osječke komore osnovana je u Osijeku i prva banka u Slavoniji pod nazivom „Slavonska komercijalna i eskomptna banka.“ Uplaćeni kapital iznosio je 200 tisuća forinti (nominalna glavnica 500 tisuća forinti). Prema podacima iz protokola ugarskog Ministarstva trgovine, pri osnivanju ove banke sudjelovala je i budimpeštanska „Franko-mađarska banka.“185

Usporedbe radi, 1850. Ugarska je imala 36 kreditnih zavoda (banaka i štedionica, op. a.) a 1866. raspolagala je s 4 banke, jednim zemljišno-kreditnim zavodom i s 58 štedionica koje su ukupno imale kapital od 100 milijuna forinti. U isto vrijeme, samo jedna bečka banka, „Credit-Anstalt“ raspolagala je s 141 milijunom forinti kapitala.186 Hrvatska i Slavonija 1868. nisu imale ni jednu banku i samo četiri male štedionice- po jedna u Zagrebu, Osijeku, Varaždinu i Rijeci.187

Presudni utjecaj na stvaranje mreže novčarskih institucija imale su državne vlati u Beču koje su austrijskom kapitalu davale povlašteni položaj a dopuštale su i otvaranje novčarskih ustanova u Ugarskoj.

Utemeljenje banaka i štedionica u Hrvatskoj i Slavoniji i drugim zemljama trojedne kraljevine državnim vlastima u Beču nije bilo od velikog značenja, o čemu govore i prije spomenuti podaci o malom broju štedionica u Hrvatskoj i Slavoniji. Da bečkim vlastima nije bilo stalo do osnivanja novčarskih ustanova u trojednoj kraljevini pokazuje i činjenica da su Osječani nekoliko godina morali čekati na dozvolu za početak rada svoje štedionice. Možemo zaključiti kako je takav maćehinski odnos Austrije prema trojednoj kraljevini i njezinu narodu itekako utjecao na protuaustrijsko raspoloženje i stvaranje dosta snažne unionističke struje među hrvatsko-slavonskim plemstvom i građanstvom tijekom 1860-ih godina koja je željela suradnju s kraljevinom Ugarskom.

9.4. Austrijska i ugarska koncepcija izgradnje željezničkih pruga u Habsburškoj Monarhiji

Druga polovica 19. stoljeća vrijeme je kada su se stvarali planovi za izgradnju željezničke mreže u zemljama Habsburške Monarhije. Do sklapanja Austro-ugarske nagodbe 1867. odlučujuću riječ pri gradnji pruga imali su austrijski vladajući krugovi. Nakon sklapanja Nagodbe svoju željezničku politiku provode i Mađari, nerijetko dolazeći u sukob s austrijskim interesima. U zemljama trojedne kraljevine za gradnju pruga zauzimali su se predstavnici plemstva i građanstva. O toj problematici pisalo se u novinama, raspravljalo na Saboru i na Banskoj željezničkoj konferenciji 1862., na sjednicama gradskih i županijskih skupština te na sjednicama Zagrebačke, Riječke i Osječke komore. Pritom su stvarani elaborati za pojedine trase željezničkih pruga vodeći uglavnom računa o lokalnim i regionalnim interesima pojedinih gradova i županija u građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji. U svojim nastojanjima da izgrade pojedine dionice pruga hrvatsko-slavonsko plemstvo i građanstvo tražili su podršku austrijskih i ugarskih vlasti koje su prvenstveno vodile računa o vlastitim političkim i gospodarskim interesima. Zemlje trojedne kraljevine su tako u 19. stoljeću postale prostor sukobljavanja austrijskih i ugarskih interesa čiji su nositelji provodili ovdje svoju željezničku politiku ne obazirući se mnogo na društveno- gospodarske interese trojedne kraljevine i njezina naroda.

Izgradnja željezničkih pruga u Monarhiji počela je pedesetih i šezdesetih godina 19. stoljeća, a izgradnjom su se bavila privatna društva osnovana ponajviše francuskim kapitalom, uz djelomično sudjelovanje austrijskih financijskih krugova. Na području Ugarske pruge je gradilo Austrijsko društvo državnih željeznica te Društvo za željeznice u Potisju. U jugozapadnoj Mađarskoj i sjevernoj Hrvatskoj (odnosno u Hrvatskoj i Slavoniji, op. a.) djelovalo je Društvo južnih željeznica koje je u vlasništvu imalo magistralnu prugu Beč-Trst. Osim francuskog i austrijskog kapitala, u navedenim društvima bio je uložen i kapital austrijske, češke i mađarske veleposjedničke aristokracije.188

Željeznički pravac Beč-Trst bio je poznat pod nazivom „Južna željeznica.“ Austrijske vlasti nastojale su na Trst kao svoju glavnu luku privući sav hrvatsko-ugarski izvoz koji se dotada odvijao preko Rijeke i Senja. Društvo južnih željeznica izgradilo je 1862. dionicu pruge od Zidanog Mosta preko Zagreba do Siska, a 1865. i dionicu Zagreb-Karlovac jer su Zagreb, Sisak i Karlovac bila važna trgovačko-prometna čvorišta u Hrvatskoj. Do Siska se odvijao riječni promet Savom, a do Karlovca promet Kupom.189 Austrijska vlada davala je prednost bečko-tršćanskoj magistrali. U Hrvatskoj su izgrađene kraće pruge kao njezini privjesci dok za gradnju pruga u Slavoniji nije pokazivala veći interes. Slavonija je trebala ostati na riječnom prometu Savom i Dravom te na cestovnom kolskom prometu, što je bilo nedovoljno za njezin brži društveno-gospodarski razvoj.

Nasuprot austrijskoj željezničkoj politici nalazio se ugarski koncept izgradnje željezničke mreže u zemljama krune svetog Stjepana s ciljem ostvarenja mađarskih nacionalnih interesa. Ugarski sabor na svojim zasjedanjima 1832.-1836. donio je zakonski članak 25. koji je potvrdio vladar 2. svibnja 1836. Ovaj članak sadržavao je program gradnje pruga u Ugarskoj sa središtem u Budimu-Pešti. Od 13 važnijih prometnih pravaca kroz Hrvatsku je trebala prolaziti pruga Pešta-Rijeka.190 Ugarski politički krugovi smatrali su Rijeku i njezin kotar „Ugarskim primorjem“ pa su jednom željezničkom magistralom željeli povezati glavni grad Peštu s riječkom lukom. U predrevolucionarnom razdoblju do 1848. mađarski konzervativci bili su protiv gradnje pruga u hrvatskim zemljama. Mađarski radikali su pak težili da uz postojeći riječni promet Dunavom razviju i željeznički promet u Ugarskoj i tako povežu Dunav s Jadranom. Pri tome je bilo važno da se Hrvatska politički pokori jer je pruga Pešta-Rijeka trebala ići preko nje.191 Prometnim povezivanjem panonskog prostora s jadranskim primorjem na Rijeci, Ugarska bi postigla gospodarsku nezavisnost prema Austriji u pogledu izvozne trgovine jer ne bi više bila ovisna o luci Trst. Mađari nisu mogli ostvariti svoje željezničke planove sve do sklapanja nagodbe s Austrijom 1867. Tada su Hrvatska i Slavonija došle pod ugarski utjecaj, pa su se u njima počele graditi pruge u skladu s mađarskom prometnom politikom. Cilj te politike bio je izgradnja radijalnog, zvjezdolikog sustava pruga koje bi povezivale Budimpeštu sa svim dijelovima kraljevine Ugarske i sa susjednim zemljama.

9.5. Stavovi osječkih poduzetnika i slavonskih plemića-veleposjednika prema pitanju izgradnje željezničkih pruga u Hrvatskoj i Slavoniji

Hrvatsko-slavonsko plemstvo i građanstvo nije imalo većeg političkog utjecaja a ni dovoljno materijalnih sredstava za izgradnju željezničke mreže. Povrh svega, trgovačko-obrtničke komore u Zagrebu, Rijeci i Osijeku zastupale su regionalne gospodarske interese, zauzimajući se za gradnju pojedinih dionica pruga kojima bi njihovi gradovi dobili vezu s magistralnim željezničkim pravcima u Habsburškoj Monarhiji. Riječani pedesetih godina 19. stoljeća traže gradnju pruge Rijeka-Šempeter, dok su Varaždinci čuvši da se u Kaniži formiralo društvo koje želi izgraditi prugu Kaniža-Maribor preko Ormoža i Ptuja poveli akciju da dobiju priključak na tu prugu. Predloženim pravcima Rijeka i Varaždin dobili bi vezu s magistralom Beč-Trst i izašli iz prometne izolacije.192

Zagrebačka komora zauzimala se 1850. godine za gradnju pruga Zidani Most-Zagreb-Sisak i Zagreb-Karlovac, a 1862. poduprla je elaborat upravitelja Zemaljskog ravnateljstva građevina Bouffleura o potrebi gradnje pruge Kotoriba-Križevci-Vrbovec-Dugo Selo-Zagreb i dalje do Hrvatskog primorja. Osim toga, Zagrebačka komora bila je zainteresirana i za gradnju željezničke magistrale Budimpešta-Rijeka jer bi Zagreb bio važna postaja na toj pruzi.193

Grof A. Szecsen 1856. stvorio je financijsku grupu za gradnju pruga u hrvatskim zemljama. Činili su je pripadnici ugarskog i hrvatsko-slavonskog plemstva, bečka bankarska kuća S. M. Rothschild te nekoliko njezinih „poslovnih prijatelja“ iz Pariza, Londona i Trsta. Szecsenova grupa predložila je Ministarstvu trgovine otkup i dalju izgradnju „hrvatskih željeznica,“ to jest otkup i nastavak gradnje pruge Zidani Most-Zagreb-Sisak te da se plovnom Savom do Siska povežu jugoistočni dijelovi Monarhije s Bečom i lukama sjevernog Jadrana.194 Ovaj riječno-željeznički pravac omogućio bi izvoz poljoprivrednih i ostalih proizvoda iz Slavonije i južne Ugarske do Trsta i Rijeke.

Iste godine (1856.) javila se još jedna grupa zainteresiranih za gradnju pruga na čelu s biskupom Strossmayerom. Ostali članovi bili su grofovi Ladislav i Adolf Pejacsevich (Pejačević, op. a.), grofovi Karl Eltz i Heinrich Khuen te Ludwig Szalopek (Ljudevit Salopek, op. a.) i opat kanonik Adam Szukich (Sukić, op. a.) iz Đakova. Strossmayer je na čelu poslanstva 1. studenog 1856. posjetio Beč i predao vladaru predstavku o gradnji pruga. U njoj se u ime „krunovine Slavonije“ moli odobrenje za gradnju pruge od Vukovara preko Zagreba do Karlovca, a čim bude moguće i do Rijeke ili Kraljevice; da im se dozvoli gradnja pobočnih pruga do Broda na Savi (danas Slavonski Brod, op. a.) i do Legrada na Dravi uz mogući nastavak gradnje glavne pruge od Vukovara do Temišvara.

Tražili su da im se dopusti i formiranje njihova dioničkog društva u Beču te niz ostalih pogodnosti. Vladar je primio predstavku ali se nije izjasnio u njenu korist, tako da je ovaj projekt ostao samo na papiru.195

Ban Josip Šokčević sazvao je Bansku željezničku konferenciju u Zagrebu, koja je trajala od 20.-22. kolovoza 1862. Na njoj su vodeće ličnosti iz društvenog života Hrvatske i Slavonije trebale dati prijedloge o izgradnji pruga. Grad Osijek predstavljao je Antun Bartolović a izaslanik Osječke komore i opunomoćenik grofa Petra Pejačevića bio je Josip Bruckner. Banova želja bila je da predstavnici plemstva i građanstva unatoč svojim regionalnim interesima pokušaju napraviti plan izgradnje jedinstvene željezničke mreže za Hrvatsku i Slavoniju. Svoju želju ban Šokčević je istaknuo u uvodnom govoru prilikom otvaranja Konferencije. Biskup Strossmayer složio se s banom, smatrajući nužnim radi blagostanja domovine izgraditi željezničku prugu koja će povezati plodne podunavske predjele s Jadranskim morem.196 Gospodin J. Bruckner u spomenici Osječke komore na stranici 51. spominje se kao Josip Pruckner, a u Dnevniku sabora 1865/7. na stranici 507. spomenut je kao Josip Prukner.

Predstavnici gradova i županija dali su na Konferenciji različite prijedloge za gradnju pruga, vodeći računa o svojim lokalnim interesima. Tako su učinili i Slavonci, među kojima je došlo do podjele u pitanju kuda treba prolaziti trasa pruge kroz Slavoniju. Tada su predložene tri moguće dionice: prva dravskom dolinom, druga dolinom Save dok je treća varijanta bila gradnja pruge sredinom Slavonije, kroz požešku kotlinu. Za prvu varijantu bili su virovitički veleposjednik knez Wilhelm Schaumburg-Lippe i našički vlastelin grof Petar Pejačević (on je imao i imanje u Retfali kod Osijeka, op. a.). Oni su tražili gradnju pruge od Zagreba do Osijeka dolinom Drave, zatim preko Velikog Bečkereka (danas Zrenjanin u Vojvodini, op. a.) do Arada u rumunjskom dijelu Banata, gdje bi se ta dionica spojila s „jugoistočnom državnom željeznicom.“ Za prugu u dolini Save bila su prisavska područja a osobito gradovi Vinkovci i Brod (danas Slavonski Brod, op. a.), dok su se za gradnju pruge sredinom Slavonije najviše zauzimale Virovitička i Požeška županija.197

Od mnoštva izrečenih mišljenja o gradnji pojedinih dionica pruga donosim ovdje samo najvažnije. Zagrepčanin Antun Jakić smatrao je potrebnim da Zagreb postane glavno željezničko čvorište u hrvatskim zemljama, protiv čega je bio Miroslav Kraljević iz Požege. On je tvrdio da pruga treba ići sredinom Slavonije, kroz Požegu. Prema njegovu mišljenju, od te bi pruge imala korist većina stanovništva Slavonije. S njim se je slagao biskup Strossmayer, predlažući jedan odvojak pruge do Osijeka te Zagreb „što većma podići.“ Njima je proturječio Albert Höcker, upravitelj dobara na imanju kneza Schaumburg-Lippea, koji je tražio izgradnju pruge od Dunava dolinom Drave preko Zagreba i dalje do Rijeke, smatrajući da je Podravina bogatija i plodnija strana Slavonije.

Osječanin Josip Bruckner također se zauzimao za gradnju pruge podravskom trasom jer je Osijeku ona bila najpovoljnija, s obzirom da i Osijek leži na Dravi. Po J. Bruckneru, Jadransko more trebalo je preko Zagreba spojiti s Dunavom.198

Albert Höcker zastupao je stavove slavonske veleposjedničke aristokracije koja je većinom imala posjede u dravskoj dolini, to jest u Virovitičkoj županiji. Oni su bili zainteresirani za izgradnju pruge dolinom Drave kojom bi poljoprivredne i ostale proizvode sa svojih imanja mogli transportirati u inozemstvo preko Rijeke. Osječanin J. Bruckner slagao se s njime. Gradnjom pruge kroz Posavinu ili sredinom Slavonije Osijek ne bi imao velike koristi. Zagrebački poduzetnici su preko A. Jakića tražili da Zagreb postane vodeće željezničko čvorište u trojednoj kraljevini čime bi porasla i njegova gospodarska važnost. Najveći utjecaj pri određivanju kuda treba ići trasa pruge imao je đakovački biskup Strossmayer. On je predložio a većina sudionika Konferencije prihvatila da pruga ide sredinom Slavonije. Iako je izrazio mišljenje da je tako najbolje za cijelu Slavoniju, ipak je i on zastupao regionalni pa i osobni interes po tom pitanju. Đakovo, kao i posjedi đakovačkog biskupa nalazili su se u središnjem dijelu Slavonije, pa bi tako korist od izgradnje te pruge imao i sam biskup, koji je poput slavonske aristokracije također razvijao gospodarstvo na svojim imanjima.

Kada se u zaključku Konferencije glasovalo za izgradnju pojedinih željezničkih pravaca, većina sudionika izjasnila se za gradnju pruge od Zemuna sredinom Slavonije, duž Orljave za Zagreb i Rijeku. Josip Bruckner i Albert Höcker zamolili su da uđe u zapisnik Konferencije kako nisu pristali na građenje nijedne pruge osim kroz Podravinu. Svi sudionici Konferencije bili su i za gradnju pruge od Zemuna do mora, zatim od Zemuna do Rijeke osim zastupnika Senja (Senj je bio konkurent Rijeci na Jadranu kao luka, pa bi gradnja pruge do Rijeke značio gubitak za Senj, što se na kraju i dogodilo, op. a.), te od Zemuna za Zagreb svi osim dva zastupnika, koji su predložili prugu kroz Sisak za Rijeku. Na kraju je zaključeno da će se sutra sastati odbor pod predsjedanjem bana, koji će raditi na izvođenju spomenutih dionica pruga.199

Osječko Gradsko poglavarstvo i zastupstvo razmatrali su željezničku problematiku na svojim sjednicama u to vrijeme. Za brži gospodarski razvoj Osijeka osnovni preduvjet bio je priključenje na željezničku mrežu koja se tih godina planirala graditi u austrijskim i ugarskim zemljama Monarhije. Osječani su najviše bili zainteresirani da dobiju priključak na alföldsko-riječku željezničku prugu, kojom bi se Osijek povezao s južnom Ugarskom te s Rijekom kao izvoznom lukom. Ovaj magistralni pravac trebao je ići od Velikog Varadina (danas grad Oradea u Rumunjskoj, op. a.) preko Vukovara i Siska do Rijeke. Na taj način bi se ugarska ravnica povezala s Rijekom.200

Osječke gradske vlasti i osječki poduzetnici poslali su A. Bartolovića i J. Brucknera na Bansku željezničku konferenciju u kolovozu 1862., na kojoj se nije izašlo u susret osječkim zahtjevima.

Pruga sredinom Slavonije na koju bi prema Strossmayerovoj zamisli Osijek imao priključak ne bi omogućila Osijeku da postane važno željezničko čvorište. Upravo tome su se osječke gradske vlasti i osječki poduzetnici nadali u vezi alföldsko-riječke pruge: Osijek bi postao važno prometno čvorište na njoj, preko kojega bi se prevozila različita roba iz podunavskih krajeva do Rijeke. U svemu tome možemo primijetiti kako su zagrebački i osječki lokalni političari i poduzetnici vodili svojevrsnu utrku tko će proći bolje po pitanju izgradnje pruga. Jedni i drugi zastupali su svoje regionalne interese i bilo im je stalo do toga da njihov grad postane važno željezničko čvorište, što je bilo od presudnog značenja za njihov dalji društveno-gospodarski razvoj.

Dužnu pažnju izgradnji željezničkih pruga posvećivala je i Osječka komora, o čemu svjedoči „Glavni izvještaj o stanju gospodarstva u Slavoniji“ napisan 1862. godine. Originalni dokument nisam pronašao, ali su zato u Esseker Lokalblatu tijekom 1864. objavljivani dijelovi toga izvještaja koje ovdje navodim. U jednom od njih ističe se kako prema sposobnosti proizvodnje, sirovinama i po svome proizvodnom bogatstvu Slavonija pripada prvim zemljama Monarhije, dok je posljednja prema svojim prometnim sredstvima. Ceste su joj loše, pa se mjesecima ne može putovati, naročito nakon obilnih kiša, kada „vozila i zaprege propadaju u duboko blato.“ Takvo stanje nije samo na lokalnim već i na glavnim cestama između najvećih gradova, pa su putnici od Osijeka do Zagreba prisiljeni putovati zaobilaznim putom preko Budimpešte, Beča i Graza. Samo se u povoljnim ljetnim mjesecima ljudi usude poći izravnom cestom.201

Slična je situacija bila i s teretnim prometom. Budući da tada u Slavoniji nije bilo ni „jednoga pedlja željeznice,“ roba za izvoz Dravom se otpremala do Kotoribe i dalje željeznicom do Trsta. Ovaj put bio je moguć samo za visoka riječnog vodostaja, u protivnom roba se morala prevoziti Dravom i Dunavom do željezničke postaje Teteny blizu Pešte, odakle se željeznicom otpremala prema Trstu. Unatoč tako velikim poteškoćama u prometu iz Slavonije se svake godine izvozilo oko 2 350 000 kubičnih stopa tesane i rezane hrastove građe, 1 600 000 akova njemačke bačvarske građe i oko 19 milijuna francuskih dužica (za izradu bačvi, op. a.).202

U drugom članku Esseker Lokalblatta podsjeća se kako je još 1856. jedan slavonski odbor kojega je poduprla i Osječka komora Ministarstvu trgovine u Beču predstavila elaborat za dobivanje koncesije za gradnju pruge od Osijeka preko Zagreba do Rijeke. Tom prugom uspostavila bi se veza s „južnom željeznicom,“ a za slavonske proizvode dobila bi se dvostruka izvozna linija do mora- prema Rijeci i prema Trstu. Koncesija unatoč svim nastojanjima nije dobivena. Dalje se u članku nabraja što bi značila željeznica za Slavoniju. Ona bi dovela kapital u „ovaj kraj siromašan novcem,“ kao i nove doseljenike.

Gradile bi se i nove ceste, isušivale močvare, krčile šikare, zemlja bi se intenzivnije obrađivala. Industrija bi zaposjela to plodno tlo bogato materijalom za loženje, vodenom snagom i sirovinama a proizvodnja bi se utrostručila i učetverostručila.203 Taj slavonski odbor bio je onaj od biskupa Strossmayera i skupine slavonskih veleposjednika o čemu sam već pisao u ovom poglavlju, vidi fusnotu 193.

Prema pisanju Esseker Lokalblatta, izgradnja željezničke pruge kroz Slavoniju imala bi veliko značenje i za susjedne zemlje. Ona bi približila planinske zemlje bogate rudnicima i industrijskim proizvodima i plodne ravnice na istoku, pa bi se mogla uspostaviti stalna razmjena različitih proizvoda između zapadne i istočne polovice Monarhije. Ta pruga povezala bi Bačku i Banat sa Štajerskom i Koruškom a imala bi utjecaja i na međunarodnu trgovinu jer ni jedna zemlja u Europi „ne proizvodi drvo za izradu brodova i dužice takve kakvoće, u toj količini i tako jeftino kao Slavonija.“ Željeznica bi dovela do blagostanja u onim zemljama koje sada „unatoč svojim bogatim i vrijednim prirodnim proizvodima sve više i više osiromašuju.“204

Pojam „u onim zemljama“ odnosio se na Slavoniju i ostale podunavske krajeve, poput Srijema, Bačke i Banata, koji su raspolagali velikim količinama poljoprivrednih i ostalih proizvoda te stoke koju su tamošnji poduzetnici željeli izvesti u ostale zemlje Habsburške Monarhije i u inozemstvo. Ove zemlje imale su veliki izvoz navedenih dobara ali bi se on višestruko povećao ukoliko bi se izgradila željeznička mreža u Podunavlju. Osječanima je bila važna izgradnja pruge kojom bi se Osijek i Slavonija preko uže Hrvatske povezali s Rijekom kao i s ostalim zemljama Monarhije. Šezdesetih godina 19. stoljeća Osijek je bio čvorište slavonskog izvoza i uvoza gdje se prodavala različita roba iz Austrije, Ugarske i iz inozemstva. Zbog toga se Osijek ubrajao u važnija trgovačka središta Monarhije. Izgradnja željezničke pruge kroz Slavoniju na kojoj bi Osijek bio važno središte još bi više povećala njegovo značenje kao industrijsko-obrtničkog i trgovačkog središta. Osijek bi tako mogao postati, prema planovima osječke građanske elite, jedno od vodećih gospodarskih središta ne samo u trojednoj kraljevini već i u Habsburškoj Monarhiji.

S obzirom da su se posjedi slavonskih velikaša nalazili u dolinama Drave i Dunava, vlasnici tih veleposjeda (knez Schaumburg-Lippe i grofovi Pejačević, Khuen i Eltz) nastojali su tijekom 1860-ih godina da trasa riječko-zemunske željezničke pruge bude projektirana podravskim putom. Pojedini plemići surađivali su s Osječkom komorom u pokušajima da se izgradi pruga kroz Podravinu.

Sumnjajući da će njihov prijedlog biti prihvaćen na Banskoj željezničkoj konferenciji, prije njenog održavanja knez W. Schaumburg-Lippe i grof P. Pejačević poduzeli su kod vlasti u Beču inicijativu za gradnju željezničke pruge koja bi vodila iz Banata kroz Slavoniju za Zagreb. O svojim namjerama obavijestili su Osječku komoru pismom datiranim iz Beča 1. svibnja 1862. s molbom da podrži njihovu inicijativu kod Ministarstva financija.

Komora im je izašla u susret i 30. svibnja 1862. podnijela Ministarstvu opširnu spomenicu u kojoj se zauzela za gradnju pruge iz Banata preko Vukovara, Osijeka i Zagreba do Jadranskog mora. Unatoč dobrim namjerama, ovaj plan nije ostvaren.205

Osječka komora podržala je ovaj prijedlog jer bi njenim ostvarenjem Osijek bio važna željeznička postaja na prometnom pravcu Podunavlje-Jadran. Na Banskoj željezničkoj konferenciji prijedlog podravske varijante zemunsko-riječke pruge nije prošao, a i kraljevsko Namjesničko vijeće za Hrvatsku i Slavoniju zauzelo je stav 28. listopada 1862. da ta pruga „upropastila bi materialno veću stranu Slavonije i Horvatske.“ Izgradnjom tog prometnog pravca preko Vukovara, Osijeka, Kaniže i Pragerhofa ili preko Zagreba i Zidanog Mosta glavnina robnog prometa skrenula bi se preko Zagreba i Zidanog Mosta na Trst što bi pogodilo trgovačka mjesta poput Siska, Karlovca, Rijeke i Senja, kao i siromašne krške krajeve između Karlovca i Jadranskog mora. Ministarstvo trgovine u Beču po kratkom je postupku 7. prosinca 1862. godine izdalo društvu Lippe-Pejačević dozvolu za trasiranje podravske pruge, dok je istovremeno odugovlačilo s izdavanjem dozvole za prugu Zemun-Rijeka sredinom Slavonije koja bi bila korisna većem dijelu Hrvatske i Slavonije.206

Iz dosada navedenoga možemo zaključiti koja se borba za željezničke pruge odvijala u Hrvatskoj i Slavoniji šezdesetih godina 19. stoljeća. Ban J. Šokčević i biskup J. J. Strossmayer smatrali su životno važnim izgraditi prugu od Zemuna do Rijeke sredinom Slavonije, kojom bi se povezale Hrvatska i Slavonija i omogućio veći protok ljudi i dobara. Ova ideja imala je veliki broj zagovornika među predstavnicima hrvatsko-slavonskog plemstva i građanstva. Da je ta pruga izgrađena, ona bi omogućila brži gospodarski razvoj Slavonije a naročito njezinog središnjeg dijela (Đakovo, Požega). S druge strane, pruga dolinom Drave imala bi manje značenje za ukupni razvoj Hrvatske i Slavonije ali bi mnogo značila ne samo velikašima poput kneza W. Schaumburg-LIppea i grofa P. Pejačevića već i narodu podravskoga kraja od Osijeka do Zagreba. Kako god bilo, nijedna varijanta pruge nije mogla zadovoljiti potrebe cjelokupnog stanovništva Hrvatske i Slavonije. Stoga je bilo nužno graditi nekoliko pruga na potezu od Zemuna i Vukovara do Rijeke a podravska pruga bila je jedna od njih.

Potkraj 1862. godine održana je u Beču konstituirajuća sjednica dioničkog društva alföldske željeznice na kojoj se određivala trasa budućeg željezničkog pravca. Osječke gradske vlasti nastojale su da Osijek dobije vezu s tom prugom. Na sjednicama glavne Gradske skupštine vođene su rasprave gdje bi trebao biti željeznički prijelaz preko Dunava. Jedni su predlagali da pruga vodi preko Bezdana u Bačkoj za Villany i Osijek, dok su drugi vijećnici bili za prijelaz preko Gomboša (u Mađarskoj, kao i Villany, op. a.) i Dalja za Osijek i Villany. O tom pitanju Osječka komora sastavila je predstavku koju je ponio grof Ladislav Janković-Vučinski. Komora ga je zamolila da kao Slavonac kod dotičnog željezničkog društva zastupa interese Slavonije i poradi na tome da alföldsko-riječka željeznička pruga dobije prijelaz preko Dunava kod Gomboša.

Grof Janković uspio se izboriti za prijelaz kod Gomboša, iako N. A. Plavšić sa žaljenjem zaključuje da su budući događaji išli u prilog gradnji prijelaza kod Bezdana. Da je prijelaz utvrđen kod Bezdana, možda bi već tada alföldska željeznica bila iz Osijeka produžena prema Rijeci. S vremenom su stupili na snagu drugi odnosi i promijenila se prometna politika (nakon sklapanja Austro-ugarske nagodbe, op. a.), zbog čega je Osijek ostao bez izravne željezničke veze s Bosnom i Rijekom.207

Tijekom 1864.-1865. godine nastavila se suradnja Osječke komore i pojedinih slavonskih plemića u pokušajima da kod državnih vlasti dobiju odobrenje za početak gradnje prometnica. Komora je slala brojne pisane predstavke i deputacije (izaslanstva, op. a.) u Zagreb i Beč radi izgradnje cesta i željezničkih pruga te radi reguliranja rijeka. Komorske deputacije nekoliko je puta vodio grof P. Pejacsevich (Pejačević, op. a.) a jednom i biskup Strossmayer.208 Njihovi pokušaji ostali su bez uspjeha jer su u tadašnjoj situaciji vladajući austrijski krugovi bili gotovo potpuno nezainteresirani za brži napredak Slavonije. Ona je za njih bila zemlja na rubu Monarhije u kojoj nisu imali značajnijih interesa. Vrijedno je hvale ponašanje grofa Pejačevića i ostalih slavonskih plemića-veleposjednika koji su radili na društveno-gospodarskom napretku Slavonije.

Nakon Banske željezničke konferencije 1862. željeznička problematika nije bila na dnevnom redu osječke Gradske skupštine do 1865. U siječnju 1865. na sjednici skupštine pročitan je dopis skupštine Zagrebačke županije kojim je tražila podršku za svoju predstavku za izgradnju zemunsko-riječke željeznice. Predstavnici zagrebačkog građanstva okupljeni u Zagrebačkoj komori kao i u Gradskoj skupštini grada Zagreba te u županijskoj skupštini tih su godina radili na tome da državne vlasti odobre izgradnju ove pruge. Razmatrajući zagrebačku predstavku većina članova Gradske skupštine Osijeka zaključila je kako Osijek tom prugom ništa više ne dobiva „no što ga po svom mestnom položaju i značaju kao glavni trgovački grad Slavonije ima.“209

Predstavnici osječkog građanstva bili su za gradnju pruge podravskom dolinom jer je to za njih bilo najbolje rješenje. Trasa zemunsko-riječke pruge sredinom Slavonije nije ih zanimala jer bi Osijek u najboljem slučaju samo pobočno bio spojen s tom prugom. Osječani nisu željeli da njihov grad koji je po njihovu mišljenju bio „glavni trgovački grad Slavonije“ postane prirepak na nekoj magistrali. Zagrebačkom građanstvu odgovarala je zemunsko-riječka pruga jer bi Zagreb bio važno čvorište na njoj, ali ne i osječkom građanstvu.

Osječko Gradsko poglavarstvo i zastupstvo bili su oprezni pri razmatranju planova za gradnju pruga. Na Gradskoj skupštini održanoj početkom veljače 1865. razmatrano je pismo što ga je grof P. Pejačević uputio Gradskoj skupštini. U pismu je izvijestio kako je od vladara ishodio dozvolu da se pošalje jedno poslanstvo u Beč.

Poslanstvo su trebali činiti ljudi iz krajeva kroz koje će prolaziti „nizozemska željezna pruga“ (zgodan naziv za prugu, zar ne?, op. a.) pa tako i predstavnici grada Osijeka. Pejačevićeva namjera bila je da poslanstvo sastavljeno od uglednih ljudi iz slavonske Podravine ode u Beč i kod državnih vlasti nastoji dobiti dozvolu za gradnju pruge kroz Podravinu. Gradska skupština Osijeka odbila je odazvati se ovom pozivu jer nisu željeli od državnih vlasti tražiti pomoć u tom „za domovinu velevažnom poduzeću.“210

Razloge zbog kojih su Osječani odbili ovu inicijativu treba tražiti u tadašnjim društveno-političkim prilikama u trojednoj kraljevini i u cijeloj Monarhiji. Brojni ugledni Osječani tada su bili pristaše unionističke politike i suradnje s Ugarskom. Oni nisu željeli imati posla s apsolutističkom bečkom vladom. Osječka gradska elita čekala je da vidi kako će se dalje razvijati politička situacija u državi, simpatizirajući ugarsku stranu i nadajući se uređenju državnopravnih veza između trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske. Gradska elita nadala se kako će se nakon postizanja nagodbe s Mađarima moći pristupiti izgradnji željezničkih pruga u Slavoniji pri čemu je Osijek trebao postati važno prometno čvorište na alföldsko-riječkoj željezničkoj pruzi. Uostalom, neka su poslanstva (delegacije) već 1856. i 1862. išla u Beč tražiti dozvolu za gradnju pruga u Hrvatskoj i Slavoniji ali bezuspješno. O tome sam već pisao u ovom poglavlju (vidi fusnote 193., 201. i 203.). Vjerojatno su osječke gradske vlasti poučene lošim iskustvom odlučile ne podržati inicijativu grofa Pejačevića koja je sama po sebi bila u redu. Doista, slavonska Podravina trebala je jednu prugu koja bi ubrzala gospodarski razvoj kraja od Osijeka do Koprivnice. Ta pruga ne bi bila korisna samo knezu Wilhelmu Schaumburgu-Lippeu i grofu Petru Pejačeviću već i narodu toga kraja.

Mogućnost izgradnje željezničke pruge iz Banata preko Osijeka do Rijeke razmatrana je među osječkim građanstvom i slavonskim plemstvom i tijekom 1866.-1867. godine. O tome je pisao Esseker Lokalblatt dokazujući važnost gradnje takve pruge za razvoj gospodarstva Osijeka i Slavonije. Isticalo se kako bi pruga Bečej-Osijek bila korisna banatskoj i bačkoj izvoznoj trgovini kao najkraći i najjeftiniji put. U članku se predlaže otvaranje željezničkog prometa preko Bečeja i Osijeka do mora te preko Bečeja i Kikinde istovremeno s Budimpeštom i Bečom. Za razliku od vodenog prometa na Vegi, Tisi, Dravi, Savi i Velikom kanalu, željeznički promet je sigurniji, brži i često jeftiniji jer kod njega otpadaju troškovi pretovara robe, poteškoće i gubici.211

Potkraj studenog 1866. Esseker Lokalblatt objavio je vijest kako je grad Arad u Banatu donio zaključke o podršci poduzećima koja su zainteresirana za gradnju pruge od Arada do Rijeke preko Osijeka. Poslanstvo Arada bilo je i u audijenciji kod vladara koji je izrazio želju da se što prije izgradi ta pruga. Pisac članka smatrao je važnim da osječko građanstvo podupre ovu inicijativu od koje bi Osijek imao velike koristi u budućnosti jer bi postao, prema riječima pisca članka „čvorište različitih željezničkih linija“ i jedan od „najvećih trgovačkih gradova.“ Na kraju članka poziva se građanstvo da dade prilog ovoj stvari o kojoj ovisi materijalno blagostanje grada. Izgradnja željezničke pruge u Slavoniji nužna je kako bi ona održala korak u razvoju s ostalim zemljama koje već odavno imaju dovoljno prometnih veza. Za Osijek i Slavoniju željeznica je „životna potreba“ čija je proizvodnja (industrijska i poljoprivredna, op. a.) značajno gubila zbog nedostatka suvremenih prometnica.212

U članku se jasno ističe značenje pruge koja bi obuhvatila i Osijek. On bi postao važno prometno čvorište i jedan od vodećih trgovačkih gradova Monarhije. Unatoč velikoj potrebi za izgradnjom te pruge, osječko građanstvo nije imalo dovoljno kapitala da bi u značajnijoj mjeri moglo materijalno poduprijeti ovaj pothvat. Prihodi grada bili su skromni u odnosu na ogromne troškove izgradnje pruge, tako da Osječani nisu mogli sudjelovati ni u realizaciji nekih drugih ponuda za izgradnju pruge koje su im se tih godina nudile od različitih društava za gradnju pruga.

Kao dokaz za tvrdnju da Osijek nije imao dovoljno kapitala da uloži u gradnju pruge navodim podatak da su početkom prosinca 1866. gradske vlasti Osijeka razmatrale ponudu koju je dalo Društvo F. Kreutera i drugova za izgradnju „željezne ceste.“ Društvo je od Osijeka tražilo da besplatno ustupi zemljište za prugu te da u pothvatu sudjeluje sa svotom od najmanje 100 tisuća forinti. Gradska skupština razmotrila je prijedlog i zaključila da je spremna besplatno ustupiti zemljište te na sebe preuzeti brigu oko otkupa i izvlaštenja nužnog zemljišta od njegovih vlasnika za gradnju pruge. Kako grad nije mogao platiti iznos od 100 tisuća forinti odlučeno je da će kupiti 200 dionica za gradnju pruge. Istovremeno je zamoljeno Namjesničko vijeće u Zagrebu za odobrenje ovog pothvata.213 Na daljim sjednicama Gradske skupštine nisu zabilježeni nikakvi podaci o razvoju ovog projekta, pa možemo zaključiti kako su osječke gradske vlasti odustale od sudjelovanja u njemu zbog nedostatka financijskih sredstava.

U isto vrijeme virovitički veleposjednik knez Wilhelm Schaumburg-Lippe bavio se mišlju o izgradnji pruge od Banata do Rijeke. Sredinom prosinca 1866. Esseker Lokalblatt izvijestio je kako knez vodi pregovore s jednim belgijskim društvom koje je spremno izgraditi prugu, pod uvjetom da se skupi svota od 5 milijuna forinti prodajom dionica. Knez Lippe i još neki kapitalisti preuzeli su na sebe plaćanje iznosa od 2 milijuna forinti dok se prodajom dionica trebalo skupiti ostalih 3 milijuna, nakon čega bi započela gradnja pruge. Članak donosi i obavijest kako su pojedini gradovi poput Arada, Kikinde, Bečeja, St. Thomasa, Crvenke i Kule već prikupili značajnu svotu novca za ovaj projekt te obećali potporu projektu „u obliku prepuštanja zemlje bez novčane naknade i u obliku građevinskog materijala.“ Belgijsko društvo vodilo je tada pregovore s Ministarstvom trgovine u Beču, očekujući da mu ono dodijeli koncesiju za gradnju pruge. Pišući o odazivu Slavonaca ovoj akciji, konstatirano je kako su do sada na kupnju dionica pozvani samo zemljoposjednici na području Erduta i Osijeka te grad Osijek.

Predviđalo se kako bi trgovci i veleposjednici iz Tenje, Čepina, Sarvaša i ostalih mjesta u okolici Osijeka trebali uplatiti 300 tisuća forinti za ostvarenje željezničkog projekta od Banata do Rijeke. Toj akciji svakako bi se trebali pridružiti i Osječani, budući je Osijek „čvorište najbogatije okoline, i da će se ondje koncentrirati promet i trgovina za koje nema prevelike žrtve.“214

Esseker Lokalblatt svojim člancima nastojao je potaći Osječane na skupljanje novca za ovaj projekt. S obzirom na korist koju bi grad imao od te pruge te na činjenicu da su drugi gradovi u Banatu i Bačkoj spremno poduprli njenu gradnju, bilo bi nedostojno Osijeka da ostane po strani. Nažalost, dobre ideje za svoju realizaciju često puta traže kapital kojeg ljudi nemaju.

Tijekom 1867. godine gradske vlasti Osijeka i Osječka komora i dalje su razmatrale željezničku problematiku s osnovnim ciljem da Osijek dobije priključak na alföldsko-riječku željezničku prugu. Za Osječane se kao važno pitanje pokazao željeznički prijelaz preko Dunava. I dalje su postojala dva prijedloga- jedan od Gomboša prema Erdutu, Dalju i Osijeku te druga mogućnost- od Bezdana prema Batini u Baranji i Osijeku. Ugarsko ministarstvo komunikacija odlučilo se na kraju za gradnju prijelaza preko Dunava na potezu Bezdan-Batina. Ova odluka izazvala je uznemirenost među Osječanima jer su smatrali da će tako trpjeti razvoj njihova grada. Naime, na taj način promet bi bio usmjeren prema Baranji. Stoga je Osječka komora na sjednici održanoj 24. kolovoza 1867. većinom glasova zaključila da se zalaže za gradnju prijelaza kod Gomboša prema Erdutu, Dalju i Osijeku te za gradnju pruge Villany-Osijek. Kako bi opravdali svoj naum, članovi Komore sastavili su predstavku koju je osječko poslanstvo predvođeno grofom Ladislavom ml. Pejačevićem odnijelo Dvorskoj kancelariji u Beč i Ugarskom ministarstvu za javne radove i komunikacije 1867. Glavna misao predstavke bila je kako bi odabirom prijelaza kod Gomboša i Erduta Osijek dobio veće mogućnosti razvoja, dok bi gradnjom prijelaza kod Bezdana i Batine grad počeo gospodarski zaostajati.215

Osim ugarskih, postojali su i austrijski planovi za gradnju pruga u Ugarskoj. Društvo južnih željeznica planiralo je 1867. dovršenje pruge Pečuh-Kotoriba koja bi se nadovezala na prugu od Velikog Varadina (danas Oradea u Rumunjskoj, op. a.) do Trsta. Ovo društvo posjedovalo je još neke pruge u Ugarskoj, poput one Osijek-Barcs. Dotična pruga trebala je biti konkurencija alföldsko-riječkoj magistrali i njome bi se dio izvoza iz Ugarske i Slavonije usmjeravao prema Trstu, tada glavnoj austrijskoj luci.

Zbog toga je Osječka komora 1867. izradila memorandum čiji je tekst objavljen u nekoliko izdanja Novog Pozora (hrvatske novine koje su izlazile u Beču 1867.-1869., op. a.). U memorandumu se ističe kako će gradnja prijelaza kod Bezdana biti štetna i za ugarsku trgovinu. Pruga bi tada išla od Bezdana do Baranyavara preko Drave u Osijek i dalje za Rijeku.

Osim toga, izgradnjom austrijske pruge od Velikog Varadina preko Pečuha do Trsta ukupne duljine 111 milja, došla bi u pitanje izgradnja alföldsko-riječke magistrale čija bi duljina iznosila 112 milja. Pruga Društva južnih željeznica bit će privilegirana od strane države pa bi se alföldsko-riječkom prugom prevozila samo manja količina proizvoda. Tako ta pruga ne bi bila rentabilna a time je dovedena u pitanje i sama njezina izgradnja.216

Prema Memorandumu, potrebno je radi bržeg gospodarskog razvoja Osijeka izgraditi prijelaz preko Dunava kod Erduta, dok bi gradnja pruge od Dunava do Trsta predstavljala udarac za gospodarstvo naše kraljevine. Komora je podržala gradnju alföldsko-riječke pruge smatrajući je važnijom za narodno-gospodarske interese.217 Na ovom primjeru vidimo kako su se u šezdesetim godinama 19. stoljeća sukobljavali austrijski i ugarski interesi. Austrijanci su favorizirali Trst i nastojali izgraditi željezničku mrežu koja bi promet iz Hrvatske, Slavonije i Ugarske usmjerila prema njemu. Mađari su pak željeli izgraditi mrežu pruga od kojih je među važnijima bila alföldsko-riječka. Ta pruga trebala je skrenuti tokove robe iz Hrvatske, Slavonije i Ugarske prema Rijeci, koja je tada sa svojim kotarom službeno bila „Ugarsko primorje.“

Gradske vlasti Osijeka također su se bavile temom izgradnje željezničkog prijelaza preko Dunava. Na sjednici Gradske skupštine održane sredinom listopada 1867. pročitan je izvještaj gradske deputacije o prijelaznoj točki preko Dunava kod Erduta, naglašavajući da je to najbolje rješenje za Osijek. Donesena je i odluka da se u gradu osnuje Željeznički odbor čiji su članovi bili ugledni Osječani, poput gradskog senatora Stevana Grosza, Josipa Čordašića, Josipa Krizmanića i drugih. Isti dan na sjednici Osječke komore ustrojen je Slavonski željeznički odbor, čijim je predsjednikom imenovan grof Ladislav ml. Pejačević. Oba odbora imala su zadaću pobrinuti se da Osijek dobije što bolji priključak na alföldsko-riječku magistralu te da se namaknu novčana sredstva u osječkom građanstvu za sudjelovanje grada u tom pothvatu. Za skupljanje novčanih priloga osnovan je i fond u koji je Gradsko poglavarstvo uplatilo tisuću forinti iz gradske blagajne, a zaključeno je da se novčana pomoć zatraži i od biskupa J. J. Strossmayera, grofova Petra i Ladislava Pejačević, baruna Gustava Prandaua te od grada Požege. O potrebi gradnje željezničkog prijelaza kod Erduta odlučeno je poslati predstavke na Hrvatski i Ugarski sabor.218

Kada su u travnju 1868. u Pešti počeli pregovori oko sklapanja Hrvatsko-ugarske nagodbe, dr. Ante Stojanović pošao je tamo kao član hrvatsko-slavonske regnikolarne deputacije. O tome sam već pisao u trećem poglavlju (vidi fusnotu 57.). On je na pregovorima zastupao interese Osijeka prema naputku Gradske skupštine. Zauzimao se za priključenje Osijeka na alföldsko-riječku željezničku prugu te za gradnju željezničkog prijelaza preko Gomboša i Erduta, čime bi grad postao važno željezničko čvorište.

Dr. Stojanović bio je uspješan u svojim nastojanjima pa je gradske vlasti Osijeka obavijestio kako je pri pregovorima dviju regnikolarnih deputacija ugarska strana prihvatila njegov zahtjev, dok je ugarska zastupnička kuća (Donji dom Ugarskog sabora, op. a.) prihvatila prijedlog u trećem čitanju a velika je mogućnost bila da će isto učiniti i Gornji dom.219 Osječani su se nadali da će pruga prolaziti kroz Osijek te da će on postati najvažnije prometno čvorište u Slavoniji, mjesto gdje se sastaju cestovni i željeznički pravci iz hrvatskih, ugarskih i balkanskih zemalja. Preko Osijeka bi se iz Slavonije i okolnih zemalja željeznicom otpremala roba prema Rijeci kao izvoznoj luci. Ukoliko bi se postigao taj cilj ubrzao bi se gospodarski napredak Osijeka i Slavonije u idućim desetljećima.

Sklapanjem Austro-ugarske nagodbe 1867. u Hrvatskoj i Slavoniji oslabio je austrijski a ojačao ugarski utjecaj, što se osjetilo i na planu gradnje željezničkih pruga. Prva željeznica u Slavoniji puštena je u promet 11. rujna 1869. godine. Bili su to dijelovi alföldsko-riječke željezničke pruge Subotica-Dalj-Osijek i Osijek-Villany. Dalja izgradnja pruge prema Rijeci bila je obustavljena 1874. nakon što je „Ugarsko nadzorništvo za željeznice i brodarstvo“ pregledalo drvene mostove na potezu varadinsko-osječkog dijela.220 Prijelaz preko Dunava sagrađen je kod Gomboša i Erduta u skladu sa željama Osječana. Od toga im je bila slaba korist jer je u narednim desetljećima Osijek bio zakinut u pogledu željeznice. Naime, Osijek su zaobišli magistralni željeznički pravci.221

U skladu s mađarskom prometnom politikom željeznička magistrala Budimpešta-Zagreb-Rijeka izgrađena je 1873., zatim pruga od Budimpešte do Bosne i Hercegovine preko Slavonskog Broda 1878. i pravac Budimpešta-Zemun-Beograd 1883. godine.222 Ove pruge su bile međusobno nepovezane, pružajući se u smjeru sjever-jug. Gradnja pruga u smjeru istok-zapad koje bi povezale Hrvatsku i Slavoniju nisu bile važne ugarskim vlastima. Tek potkraj 19. stoljeća uspjelo je domaćim privrednim krugovima ostvariti željeznički spoj od Zemuna do Jadranskog mora gradnjom kraćih, takozvanih vicinalnih (lokalnih, op. a.) pruga. Ugarska vlada i tada je nastojala nepovoljnom željezničkom tarifom umanjiti korist od tih veza u hrvatskim zemljama.223 Drugim riječima, bilo je jeftinije poslati robu iz Osijeka za Budimpeštu nego iz Osijeka za Zagreb.

Na kraju ovog poglavlja vidimo da predstavnici osječkog građanstva u tijelima gradskih vlasti i u Osječkoj komori nisu uspjeli u svojim nastojanjima da alföldsko-riječka pruga prolazi kroz Osijek. Ta ga je pruga zaobišla i u tom pogledu Osijek je prošao lošije od Zagreba i Rijeke. Zagreb je postao važno središte na budimpeštansko-riječkoj željezničkoj magistrali, dok je Rijeka bila krajnja točka te magistrale i pored Trsta jedna od vodećih luka na sjevernom Jadranu. Porast prometnog značenje omogućio im je brži razvoj trgovine, obrta i industrije. Osijek je također bilježio gospodarski razvoj u idućim desetljećima, ali je on ipak bio sporiji nego u Zagrebu i Rijeci. Posljedica toga bila je da se Zagreb kao političko i gospodarsko središte do kraja 19. stoljeća razvio u pravi glavni grad trojedne kraljevine Hrvatske, Slavonije i Dalmacije. Rijeka sa svojim kotarom politički je bila kao takozvano „Ugarsko primorje“i izvan vlasti bana i Sabora, ali zato gospodarski povezana s hrvatskim zaleđem. Hrvatsko-slavonski i ugarski uvoz i izvoz preko Rijeke učinit će je jednim od vodećih gradova trojedne kraljevine. Osijek je ostao samo regionalno središte, daleko od velikih cestovnih i željezničkih pravaca. Ipak, Osijek se krajem 19. i početkom 20. stoljeća nastavio razvijati kao vodeće trgovačko, obrtničko i industrijsko središte Slavonije.

9.6. Sudjelovanje osječkih i drugih slavonskih poduzetnika na gospodarskim izložbama tijekom 1850-ih i 1860-ih godina

Osječka komora posvećivala je veliku pažnju sudjelovanju osječkih i ostalih slavonskih poduzetnika na međunarodnim gospodarskim izložbama koje su se u to vrijeme održavale u europskim metropolama. U planiranju odlazaka na međunarodne izložbe Osječka komora imala je podršku gradskih vlasti Osijeka i slavonskih plemića-veleposjednika.

Na svjetskoj izložbi u Parizu 1855. sudjelovali su slavonski izlagači, među njima i nekoliko Osječana. Upravitelj tvornice svile Johann Friedberg izlagao je različite proizvode. Tvornica koža Martina Gillminga i sina izlagala je pet vrsta koža. Vlasnici uljare u Osijeku, nasljednici Mihaela Laya sudjelovali su na izložbi s različitim poljoprivrednim proizvodima. Maksimilijan Kempner poslao je na izložbu primjerke šišaka koji su služili za izradu tanina i štavljenje kože, dok je Pavao Fözmayer izlagao domaću šljivovicu.224

Nakon ove izložbe, Slavonci su sudjelovali i na izložbi u Beču 1857., za koju nisam našao mnogo podataka. Iduća važna izložba bila je u Londonu 1862. Na toj izložbi od Osječana nastupio je Melchior Leicht s poljoprivrednim alatima iz svoje tvornice poljoprivrednih alata i strojeva.225 U srpnju 1863. u Hamburgu se održavala međunarodna poljoprivredna izložba na kojoj su svoje proizvode predstavili slavonski poduzetnici i plemići-veleposjednici. Esseker Lokalblatt smatrao je korisnim njihovo sudjelovanje na tim izložbama, ističući ciljeve zbog kojih je vrijedno nastupiti na njima:“da se dobije komparativni pregled nacija, pošalje roba na svjetska tržišta, općenito, da se priključi velikoj svjetskoj trgovini.“ Na izložbi su nastupili sa svojim proizvodima Mihael Erben Lay iz Osijeka, braća grofovi Khuen-Belasi, grof Eltz iz Vukovara, knez Schaumburg-Lippe iz Virovitice i drugi. Oni su predstavili uglavnom poljoprivredne, prehrambene i šumske proizvode (potašu i šišarke).226

Povodom izložbe u Hamburgu Esseker Lokalblatt objavio je pismo koje je na adresu jedne trgovačke kuće u Osijeku stiglo od njenog poslovnog partnera iz Hamburga. Dotični gospodin iz Hamburga odgovorio je na izvještaj Osječke komore iz 1862. o stanju gospodarstva u Slavoniji, koji mu je poslao njegov osječki partner. U pismu se ističe nevjerica da država tako malo pomaže jednom kraju u gospodarskom razvoju. Autor pisma smatra kako je nužno radi njenog bržeg razvoja uspostaviti prometne veze od Slavonije do Jadranskog mora što bi slavonske proizvode dovelo do „velikog svjetskog tržišta.“ Gospodarskim jačanjem Slavonije okoristila bi se i država jer bi bogaćenjem stanovništva ojačala njegova porezna moć, pa bi na taj način privatni i državni interes išli ruku pod ruku.227

U Osječkoj komori i u gradskim vlastima Osijeka bili su svjesni značenja prometnog povezivanja Slavonije s lukom Rijeka, čime bi se slavonski proizvodi mogli otpremati jeftinim morskim putom u europske i prekomorske zemlje. Stoga su se Osječani zauzimali da dobiju željezničku vezu prvo na zemunsko-riječkoj pruzi podravskim pravcem, a poslije na alföldsko-riječkoj pruzi. U pogledu opaske poduzetnika iz Hamburga kako ne razumije zašto država ne pomaže gospodarski razvoj tako bogate pokrajine kao što je Slavonija, on je previdio činjenicu da su u Habsburškoj Monarhiji tada vodeću riječ u stvaranju gospodarske politike imali austrijski vladajući krugovi kojima je gospodarski napredak Slavonije bio od sporednog značenja.

Nakon uspjeha koji su hrvatsko-slavonski izlagači postigli na izložbi u Londonu 1862., Zagrebačka komora u ljeto 1862. dala je prijedlog da se jedna gospodarska izložba, prva takve vrste u trojednoj kraljevini održi u Zagrebu 1864. godine. Potkraj kolovoza 1862. formiran je Glavni odbor za realizaciju izložbe čiji je predsjednik bio grof Miroslav Kulmer a tajnik Josip Ferdinand Devide, istaknuti zagrebački poduzetnik i tajnik Zagrebačke komore. S planom održavanja izložbe složilo se i Namjesničko vijeće (vlada za građansku Hrvatsku i Slavoniju, op. a.) u Zagrebu.228

Kako bi se što bolje pripremili za nju, održane su tijekom 1863.-1864. dvije manje slavonske izložbe u Požegi i Osijeku, koje su trebale poslužiti kao generalne probe za zagrebačku izložbu. Prijedlog za održavanje požeške izložbe dao je veliki župan Požeške županije Miroslav Špun-Strižić, a njezin službeni naziv bio je „Izložba zemaljskih plodina i rukotvorina.“ Ona je trajala kratko, 20.-21. rujna 1863. i na njoj su pretežno bili izloženi poljoprivredni proizvodi i narodne rukotvorine izlagača iz Požeške županije.229 Osječki poduzetnici održali su gospodarsku izložbu u osječkoj županijskoj zgradi 29.-31. srpnja 1864. Izložba je ispunila nade organizatora jer su je posjetili brojni Osječani. Na njoj su bili predstavljeni pretežno proizvodi osječkih obrtnika i industrijalaca te nešto s posjeda slavonskih plemića.

U zimu 1864. u Virovitici održana je još jedna manja izložba na kojoj su predstavljena vina virovitičkog kraja.230

Kako bi se izlagači iz svih krajeva trojedne kraljevine što bolje pripremili za predstojeću izložbu u Zagrebu, osnivani su područni odbori čiji je zadatak bio pripremiti dolazak izlagača sa svog područja u Zagreb. U Osijeku je 1864. osnovan područni odbor koji je brojio 36 članova, većinom osječkih gospodarstvenika i pojedinih slavonskih plemića-veleposjednika. Predsjednik Odbora bio je gradski sudac-načelnik Alois Schmidt a potpredsjednik tvorničar Josef Prukner. Od viđenijih trgovaca u Odboru su bili Anton Bartolović, Heinrich Füller, Markus Spiller, Demeter Tajčević i Markus Aksentijević. Osječke obrtnike i tvorničare u Odboru su predstavljali osim J. Pruknera još i vlasnik kožare Martin Gillming mlađi, lončar Franz Knittl, vlasnik tvornice strojeva Melchior Leicht, mlinar Elias Mohl, građevinski poduzetnik Franz Wagner stariji, vlasnik tvornice sapuna i svijeća Hugo Vongager i Josef Weichinger, vlasnik staklane i parnog mlina. Od slavonskog plemstva i posjednika imanja koji su se bavili poljoprivrednom proizvodnjom u Odboru su bili Franz Schmidt mlađi, Ludwig von Szalopek i Demeter Tajčević. Uz Osječane u Odboru su bili i predstavnici drugih mjesta, na primjer Gjurgiević Stefan, kotarski sudac iz Donjeg Miholjca, zatim Eduard Knežević, notar iz Čepina i Johann Stahuljak, viši sudac iz Valpova.231

Imena i prezimena ljudi koji su spomenuti kao članovi Odbora preuzeo sam iz kataloga izložbe u Zagrebu pisanog na njemačkom. Ta sam imena i prezimena pisao kako piše u katalogu, pa stoga postoje određena odstupanja u odnosu na neka imena i prezimena Osječana koja se u drugim povijesnim izvorima, kao i u ranijim poglavljima ove knjige spominju u hrvatskoj verziji. Tako na primjer Josef Prukner je Josip Prukner, Markus Aksentijević je Marko Aksentijević a Ludwig von Szalopek je već spomenut kao Ljudevit Salopek. Nadam se da to čitatelje neće previše zbunjivati.

U Odboru su učešće uzeli i predsjednik Osječke komore Josip Čordašić i njezin tajnik dr. Josip Posner. Glavninu posla organizacijskog karaktera oko odlaska na zagrebačku izložbu preuzeo je na sebe Srećko Lay, vlasnik osječke tvornice ulja.232 Moram reći kako se Srećko Lay u spomenici Osječke komore (a to je povijesni izvor) spominje kao Felix Lay, kao što ćemo vidjeti u nastavku ovog poglavlja.

Zagrebačku gospodarsku izložbu svečano je otvorio ban Josip Šokčević 18. kolovoza 1864. Naziv izložbe bio je „Prva dalmatinsko-hrvatsko-slavonska izložba.“ Na izložbi je svoje proizvode izlagalo 3 865 izlagača iz trojedne kraljevine, od čega najviše iz uže Hrvatske (2 988), zatim iz Slavonije (778) i Dalmacije (99).233

Osim domaćih izlagača, bilo je i nekoliko inozemnih tvrtki iz Beča, Pešte, Praga, Graza i Šopronja uz jednu tvrtku iz Velike Britanije te jednog zastupnika tvornice šivaćih strojeva iz Sjedinjenih Država. Izložbeni primjerci bili su razvrstani u 32 klase (odsjeka), a prema katalogu izložbe možemo pratiti broj izlagača iz pojedinih krajeva trojedne kraljevine po odsjecima.234 Bilo bi preopširno govoriti o svim izlagačima iz trojedne kraljevine, stoga ću se ograničiti na učešće izlagača iz Osijeka i okolice.

Prema strukturi izloženih predmeta, izlagači iz građanske Hrvatske najviše su se predstavili sa stokom, vinom, žitaricama, drvnim i obrtničkim proizvodima. Građanska Slavonija izložila je pretežno industrijske i obrtničke proizvode u čemu su značajnu ulogu odigrali osječki izlagači, a manje s poljoprivrednim proizvodima. Krajišnici (iz Vojne krajine, op. a.) su imali najviše domaćih seljačkih proizvoda, dok se Dalmacija predstavila s umjetničkim i kemijskim proizvodima.235

Po važnosti predmeta Osijek je bio uz bok Zagrebu, dokazujući time da je on najveće industrijsko-obrtničko i trgovačko središte Slavonije. Po broju izlagača iz pojedinih hrvatsko-slavonskih gradova i županija, Osijek je sa Siskom dijelio šesto mjesto s 182 izlagača. U taj broj se osim Osječana računaju i izlagači iz njegove okolice. Uz industrijske i obrtničke proizvode, Osječani su predstavili i nešto poljoprivrednih i šumskih proizvoda, kao i proizvoda iz domaće radinosti.

Na devetnaestom odsjeku izložbe (odjevni predmeti) nastupilo je najviše osječkih izlagača-ukupno dvadeset. Oni su predstavili mušku, žensku i dječju odjeću i obuću te kape. Tu su bili Peter Aksentijević i sin, Hermann Kohn, Nikolaus Matiević, Moritz Nagel i drugi.236 Imena i prezimena pojedinih izlagača napisao sam kako piše u katalogu izložbe na njemačkom jeziku. To znači da se neka od tih imena i prezimena izgovaraju drugačije na hrvatskom.

Obrtnici i tvorničari poput Josefa Bergleitnera, Franza i Johanna Herzoga, Melchiora Leichta i Juliusa Scheurera bili su na dvadeset i drugom odsjeku (metalni proizvodi), gdje su izlagali različite vrste alata, kolekcije bakrenog posuđa, stolarskog alata i sitnih metalnih predmeta. Ovdje je nastupilo ukupno osamnaest izlagača iz Osijeka i okolice.237

Tokar Johann Gruber prikazao je veliki izbor tokarskih proizvoda na dvadesetom odsjeku izložbe (predmeti izrađeni od drveta, kosti, dlaka i cvijeća), dok su drugi izlagači iz Osijeka i okolice (njih šesnaest) prikazali perike, umjetno cvijeće i ostale umjetničke radove.238

Poduzetnici iz Osijeka i okolice bili su dosta brojni i na devetom odsjeku (žitarice i ostali poljoprivredni proizvodi) gdje ih je nastupilo šesnaest. Oni su predstavili različite primjerke ratarskih kultura uzgojenih na njihovim imanjima, poput pšenice, ječma, zobi, krumpira i kukuruza. Među njima bili su Peter Axentiević, Balthaszar Čalagović, Michaels Erben Lay i drugi, a Elias Mohl i Josef Weichinger donijeli su primjerke prehrambenih proizvoda od brašna.239

Na dvanaestom odsjeku izlagani su proizvodi od ulja, masti, sira i jaja te kozmetika, sapuni i svijeće. Tu je nastupilo jedanaest izlagača iz Osijeka i okolice. Michael E. Lay izložio je i na ovom odsjeku različite vrste biljnih ulja te kolače od crne i žute repice, dok su Peter Nedelković i Hugo Vongager reklamirali sapune i svijeće. Ostali osječki izlagači prikazali su slatkiše, vosak, mast i razne vrste škroba i laštila.240

Osijek je bio poznat i po razvijenoj drvnoj industriji. Stoga su bačvarsku građu, hrastove dužice i ostale proizvode od slavonske hrastovine predstavili na osmom odsjeku (drvni i šumski proizvodi) poduzeće Füller&Hartel, Josef Pfeifer i Melchior Spišić, dok su šišarke predstavili Leopold Blau i braća Obersohn. Na osmom odsjeku bilo je samo pet izlagača iz Osijeka, ali su se zato predstavili različitim proizvodima.241

Četrnaesti odsjek izložbe bio je predviđen za predstavljanje poljoprivrednih alata, strojeva i kola. Ovdje je nastupilo preko stotinu izlagača, među njima bili su i izlagači iz Austrije, Ugarske i Češke. Među predstavljenim primjercima bile su različite vrste strojeva i alata za poljoprivredne radove te strojevi za kućanstvo. Od izlagača iz Osijeka i okolice (njih sedmorica) sa svojim proizvodima predstavio se Peter Beer, koji je prikazao nosivu ručnu prskalicu s dvostrukim tlakom, Josef Šiprak s drvenim vilama i tkalačkim stanom, dok je Ignaz Walković izložio poljsku kovačnicu. Najveći asortiman proizvoda imao je Melchior Leicht iz svoje tvornice poljoprivrednih proizvoda- jedan plug s postoljem, jedan veliki plug, kultivator i motike, stroj za runjenje kukuruza, dvije skupljačice sijena, dva stroja za rezanje sječke i drugo, čime je dokazao da Osijek ima razvijenu metalnu industriju.242 Osim navedenih odsjeka, poduzetnici iz Osijeka i okolice nastupili su i na drugim odsjecima, dokazujući kvalitetom i raznovrsnošću svojih proizvoda da je Osijek jedan od vodećih industrijsko-obrtničkih gradova trojedne kraljevine, po svojoj gospodarskoj snazi ravan Zagrebu.

Među Slavoncima na izložbi u Zagrebu nastupili su i slavonski plemići-veleposjednici poput grofa Karla Eltza iz Vukovara, grofa Julija Jankovića iz Daruvara, kneza Wilhelma Schaumburg-Lippea i biskupa Josipa Jurja Strossmayera. Oni su prikazali različite proizvode sa svojih imanja. Grof Eltz predstavio je šišarke, kukuruz, pšenicu, dvije vrste ječma kao i kolekciju bijelog i šiler vina. Grof Janković izložio je različite vrste žitarica, šljivovicu, suhe i masne sireve i vunu. Knez Schaumburg-Lippe predstavio je kukuruz u klipu i zrnu, šljivovicu te strojeve- jednu blanju, jedan plug za zagrtanje zemlje i jedan stroj za čišćenje žitarica od korova. Biskup Strossmayer predstavio je kukuruz i laneno ulje, bijela i crna vina, šljivovicu i švicarski sir te šišarke i hrastove dužice.243

Na gospodarskoj izložbi ustrojena su ocjenjivačka povjerenstva za ocjenu kvalitete proizvoda prikazanih na pojedinim odsjecima. Ukupno je bilo 138 ocjenjivača a katalog izložbe donosi njihov zbirni popis abecednim redom. Među njima bila su i trojica Osječana- staklar Stefan Heim, veletrgovac Karl Hiller i tvorničar Felix Lay. Grof Karl Eltz iz Vukovara također je bio među ocjenjivačima.244

Izložba je zatvorena 15. listopada 1864. i imala je svestrano društveno značenje. Uz izlaganje različitih proizvoda domaćim i inozemnim posjetiocima, javna priznanja i pohvale bili su moralni poticaj gospodarstvenicima za dalji rad a sklopljena poznanstva vodila su proširenju trgovačke mreže. Važno je bilo sudjelovanje Dalmatinaca na izložbi, čime su pokazali svoju pripadnost trojednoj kraljevini. Slavonija je zadovoljila nastupom svojih izlagača i kvalitetom proizvoda, dok je kvantiteta mogla biti daleko veća, kao i broj njenih sudionika.245

Gospodarska izložba u Zagrebu ostvarila je veliki uspjeh a priznanja organizatorima i najboljim izlagačima podijelio je i vladar Franjo Josip. U Osijeku je 1. lipnja 1865. održana velika svečanost u županijskoj dvorani, na kojoj je podžupan Virovitičke županije gospodin Davidović u ime Njegova carskog Veličanstva uručio odlikovanja. U prisutnosti članova Osječke komore te mnoštva građana odlikovani su zlatnim križem za zasluge Felix Lay, vlasnik tvornice ulja, zatim Sigmund Hondl, vlasnik staklane i Albert Höcker, vlastelinski upravitelj na imanju kneza Schaumburg-LIppea.246

Priznanja uručena ovoj trojici muževa bila su ujedno priznanja gradu Osijeku i knezu Lippeu, koji su zajedno s ostalim izlagačima s područja Slavonije pokazali na zagrebačkoj izložbi da Osijek i cijela Slavonija raspolažu velikim prirodnim bogatstvima i marljivim ljudima, koji su u stanju razvijati poljoprivredu, obrte, trgovinu, industriju i druge gospodarske djelatnosti. Izložba je predstavila domaćoj i svjetskoj javnosti proizvodne mogućnosti Slavonije, koja se mogla još brže razvijati da se više ulagalo od strane državnih vlasti Habsburške Monarhije u razvoj slavonskoga gospodarstva.

Negdje potkraj 1865. slavonski poduzetnici nastupili su na međunarodnoj izložbi u Kölnu. Djelovali su zajednički na svom izložbenom prostoru. Među njima bili su i slavonski plemići poput grofa Eltza i kneza Schaumburg-Lippea koji su predstavili različite vrste vina. Grof Eltz i Osječanin A. Bartholovics (Bartolović, op. a.) predstavili su i šljivovicu. Najveće zanimanje od slavonskih proizvoda na izložbi izazvala je hrastovina za izradu bačava, koju su prezentirali poduzeće Hartl&Füller i Lorenz Jäger iz Osijeka te knez Lippe. Predstavljena je i slavonska industrija- Melchior Leicht izložio je vrtni namještaj i jedan plug, a obućom se predstavio Osječanin Schmidt, čije poduzeće je navodno proizvodilo 15-20 tisuća pari obuće te mnogi drugi poduzetnici. Pažnju posjetitelja izložbe privukli su i uzorci slavonske narodne nošnje i obuće.247

Autor članka sa žaljenjem zaključuje da bi uspjeh slavonskih izlagača bio veći da su izložbeni primjerci stigli na vrijeme. Zbog zakašnjenja samo su neki predmeti naknadno bili podvrgnuti ispitivanju od strane žirija. Od Generalnog odbora izložbe Felix Lay dobio je za slavonsku kolektivnu izložbu srebrnu medalju. On ju je primio u ime svih slavonskih izlagača.248

Ubrzo nakon toga u Osijeku i šire po građanskoj Slavoniji uslijedile su pripreme za odlazak poduzetnika na bečku izložbu koja se planirala održati u svibnju 1866. Osječka komora organizirala je put slavonskih izlagača u Beč i osigurala im poseban izložbeni prostor, kao i na kölnskoj izložbi. U prisutnosti mnogobrojnih uzvanika i izlagača izložbu je svečano otvorio Franjo Josip 17. svibnja 1866., nakon čega je obišao izložbeni prostor. Na slavonskom izložbenom prostoru vladar je razgovarao s Felixom Layem, predstavnikom grada Osijeka i Osječke komore. Vladar je primijetio kako je za brži gospodarski razvoj Slavonije nužna izgradnja željeznice. Na to je F. Lay odgovorio kako je to već tri desetljeća „vruća želja našeg kraja.“ Na svom prostoru Slavonci su izložili žitarice, vina, konoplju i šumske proizvode.249

Među osječkim poduzetnicima priznanja i nagrade za svoje proizvode osvojili su među ostalima Melchior Leicht za plug vlastite konstrukcije, Karl Mergenthaler za konoplju, Michael Lay’s Erben za ulje i kolače, dok su M. Spissich (Spišić, op. a.), I. Kovačić i Josef Sever nagrađeni za bačve i drvo za bačve. Nagrađeni su također i slavonski poduzetnici iz ostalih gradova i županija za svoje proizvode kao i pojedina vlastelinstva.250

S obzirom na veliki broj izlagača, možemo zaključiti kako su na ovu izložbu Slavonci stigli na vrijeme (za razliku od kölnske izložbe) te da su njihovi proizvodi pobudili pažnju i priznanje posjetitelja izložbe i članova stručnih žirija. Samo još jedna zanimljivost vezana za izložbe u Kölnu i Beču- spomenuo sam kako su slavonski izlagači oba puta imali svoj izložbeni prostor. Oni su nastupali na međunarodnim izložbama neovisno o izlagačima iz uže Hrvatske.

Trgovačko-obrtnička komora za Hrvatsku i Trgovačko-obrtnička komora za Slavoniju (to jest Zagrebačka i Osječka komora) vodile su samostalnu politiku i svaka za sebe poduzimale inicijative. Odlazak na međunarodne izložbe obje Komore organizirale su neovisno jedna o drugoj.

Sljedeća međunarodna izložba bila je svjetska izložba u Parizu 1867. godine. Na poziv Namjesničkog vijeća Osječka komora počela je pripreme za odlazak na izložbu i osnovala Odbor u tu svrhu. Na čelu Odbora bio je predsjednik Osječke komore Csordassich (Josip Čordašić, op. a.) a zapisničarom je imenovan dr. J. Posner. Članovi Odbora bili su Marko Aksentijević, Antun Bartholović, Hinko Füller, Srećko (Felix, op. a.) Lay, Marko Spiller, Melchior Spišić, Franjo Thürner, Vjekoslav Verovsky i Franjo (Franz, op. a.) Wagner. Vlasnike poljoprivrednih imanja u Odboru zastupali su Ivan Kap. pl. Adamović, Konstantin Krestić, Josip Krismanić, Dragutin (Karl, op. a.) Mergenthaler, Emerik pl. Reisner, Ljudevit pl. Szallopek i Josip (Josef, op. a.) Weichinger.251 Dodatak „pl.“ kod nekih ovdje spomenutih članova Odbora znači „plemeniti,“ to jest ti ljudi su bili plemići ili građani plemićkog podrijetla.

Na sjednici Komore održanoj 31. ožujka 1867. utvrđeno je da se za parišku izložbu prijavilo preko 100 izlagača iz Slavonije. Tom prigodom vijećnik Komore Srećko (Felix, op. a.) Lay imenovan je zastupnikom Komore na izložbi. Nešto kasnije Namjesničko vijeće prihvatilo je F. Laya i kao zemaljskog zastupnika (za kraljevinu Slavoniju, op. a.). Na pariškoj izložbi Felix Lay zajedno sa Zagrepčaninom Antunom Jakićem zastupao je cijelu Hrvatsku i Slavoniju.252 Jakić je kao ugledni poduzetnik i predsjednik Zagrebačke komore imenovan od Namjesničkog vijeća zemaljskim zastupnikom za kraljevinu Hrvatsku. Dakle, kraljevine Hrvatska i Slavonija u ono vrijeme imale su svaka svoju Trgovačko-obrtničku komoru i svaka svoga zemaljskog zastupnika na izložbi u Parizu 1867. godine.

Hrvatska dvorska kancelarija preporučila je da se na izložbu pošalju proizvodi pogodni za uspješan izvoz a ne kojekakve „sitnarije,“ te da Komore organiziraju kolektivan nastup hrvatskih izlagača za pojedine razrede izložaka.253

U navedenoj knjizi spominje se Hrvatska dvorska kancelarija iako je službeni naziv tog ureda u Beču bio „Hrvatsko-slavonska dvorska kancelarija.“ Pod pojmom „hrvatskih izlagača“ misli se vjerojatno i na slavonske izlagače jer su obje Komore (Zagrebačka i Osječka) prema naputku Kancelarije trebale organizirati „kolektivan nastup,“ a ne kao što je bilo na izložbama u Kölnu i Beču, gdje je svaka Komora imala svoj izložbeni prostor. Ideja da se izlagači iz uže Hrvatske i Slavonije pojave zajedno na izložbi u Parizu, na istom izložbenom prostoru je sasvim u redu.

Nije u redu što se dosta često u stručnoj literaturi iz povijesti koriste skraćeni nazivi, kao u ovom slučaju gdje se briše slavonsko ime iz naziva Dvorske kancelarije, baš kao što se tadašnje izlagače iz Slavonije na izložbi u Parizu stavlja u pojam „hrvatskih izlagača.“ U nekim knjigama koje opisuju povijest 19. stoljeća, pa i u povijesnim udžbenicima za škole umjesto „Hrvatska i Slavonija“ piše samo „Hrvatska.“ U to vrijeme, pa sve do 1918. godine, Hrvatska, Slavonija i Dalmacija bile su priznate kao posebne kraljevine koje su zajedno činile trojednu kraljevinu. To je povijesna činjenica.

Predsjednik Zagrebačke komore Antun Jakić i njezin tajnik Josip Ferdinand Devide sastavili su izvještaj o pariškoj izložbi. Sam početak izložbe bio je kaotičan, pa je 60 tisuća škrinja s izlošcima bilo razbacano posvuda, a pojavile su se i poteškoće političkog značenja. Hrvatski izlagači bili su predviđeni za ugarski odsjek, pa se hrvatska delegacija morala namučiti dok se unutar tog odsjeka uspjela izboriti za natpis „Hrvatska i Slavonija“ s grbom trojedne kraljevine. Zbog pomanjkanja prostora dio proizvoda izložen je u ugarskom odsjeku (većinom poljoprivredni i prehrambeni proizvodi) dok su „obrtnine“ (obrtnički i industrijski proizvodi, op. a.) predstavljene u austrijskom odsjeku.254 Dakle, hrvatska delegacija je na izložbenom prostoru postavila natpis „Hrvatska i Slavonija“ a ne samo „Hrvatska“ što pokazuje točnost moje tvrdnje o kraljevinama Hrvatskoj, Slavoniji i Dalmaciji u 19. stoljeću.

Tome svemu treba dodati i regionalizam slavonskih izlagača predvođenih Felixom Layom. Oni su ponovno nastupili samostalno u odnosu na hrvatske izlagače, pridruživši se Mađarima na ugarskom odsjeku. Taj potez imao je političku pozadinu jer osim što su slavonski izlagači predvođeni poduzetnicima iz Osijeka željeli nastupiti neovisno o izlagačima iz uže Hrvatske, oni nisu htjeli imati nikakve veze s Austrijancima. Povezali su se s Mađarima s kojima su kao pristaše unionističke politike željeli ostvariti što čvršću suradnju.

U svom dopisu za zagrebačke novine Pozor A. Jakić požalio se kako se Felix Lay dogovorio s ugarskim povjerenikom za izložbu, zbog čega je „slavonskog brašna od hrvatskih predmetah“ već nestalo.255 Osječki izlagači i na ovoj izložbi dobili su zaslužena priznanja za svoje proizvode- M. Spišić i I. Kovačić za hrastove dužice, S. Hiller i K. Mergenthaler za konoplju i M. E. Lay za repičino ulje.256 Bio je to još jedan uspjeh osječkih gospodarstvenika koji su pokazali da grad Osijek ima zanate i industriju koji su ako ne po količini a ono po kvaliteti proizvoda mogli ići rame uz rame sa zanatima i industrijom bilo kojeg grada ne samo u Habsburškoj Monarhiji već i u Europi.

10. ZAKLJUČNE MISLI

Početkom 12. stoljeća ugarski vladari Arpadovići postaju hrvatski kraljevi. Tada dobivaju i vlast na Slavonijom. Upravo u vrijeme njihove vladavine (12.-13. stoljeće ) počinje brži društveno-gospodarski razvoj Slavonije. To se najbolje vidi iz činjenice da na području Slavonije nastaju brojni novi gradovi, među njima i Osijek. Iz povijesnih izvora ne možemo utvrditi kada je točno nastao, ali je očito da je potkraj 12. stoljeća bio grad, koji će u 13. stoljeću postati vlasništvo njemačke plemićke obitelji Cletus (Keled).

Srednjovjekovni razvoj Osijeka i Slavonije prekinut je u prvoj polovici 16. stoljeća dolaskom Turaka Osmanlija. Raseljeno je domaće katoličko stanovništvo, dio naroda prešao je na islam uz doseljavanje pravoslavnog stanovništva s istoka. Tek manji broj starosjedilaca zadržao je katoličku vjeru. Osijek je tada postao tipični orijentalni grad, ali mu je i znatno poraslo značenje kao upravnom, vojnom i gospodarskom središtu.

Oslobađanjem Osijeka i Slavonije te drugih dijelova trojedne kraljevine (Banovine, Korduna, Like i Dalmacije) te Ugarske potkraj 17. stoljeća započelo je novo razdoblje u razvoju Osijeka. On gubi obilježja orijentalnog grada i postaje tipični srednjoeuropski grad u koji doseljava novo stanovništvo iz zemalja Habsburške Monarhije. Zbog većeg udjela stanovništva s njemačkog govornog područja Osijek će sve do početka 20. stoljeća imati obilježja njemačkog grada. Njemački kao službeni jezik u Osijeku uz latinski i narodni jezik davao je obilježje gradu, što se vidi i iz činjenice da su osječke novine u 19. stoljeću bile štampane uglavnom na njemačkom jeziku a i grad se nazivao po njemački Esseg.

Tri osječke općine (Tvrđava ili Unutarnji grad, Gornji grad i Donji grad) ujedinile su se 1786. u jedinstveni grad, koji je 1809. godine stekao status slobodnog i kraljevskog grada. Takav status osigurao mu je veće slobode i brži gospodarski razvoj od ostalih slavonskih gradova.

Revolucija 1848.-1849. dovela je do političkih previranja i u Osijeku. Sukobili su se narodnjaci (ilirci) i unionisti koji su bili za suradnju s Mađarima. Grad je čak neko vrijeme bio okupiran od strane mađarske revolucionarne vojske, ali se to promijenilo 1849., nakon poraza mađarske revolucije. Osijek i Slavonija ostale su i dalje pod upravom bana i sabora trojedne kraljevine. Uostalom, većina Slavonaca ništa drugo nije ni htjela. Oni su znali da je Slavonija njihova uža a trojedna kraljevina šira domovina. Mađari su mogli biti njihovi drugovi i susjedi, ali Hrvati iz uže Hrvatske (kajkavci) i Dalmatinci bili su braća Slavoncima. Brat je ipak više od druga.

Neoapsolutizam Franje Josipa tijekom 1850-ih godina teško je pogodio osječko građanstvo, baš kao i građane i seljake diljem Habsburške Monarhije. Veliki porezi, uvođeni bez pristanka bana i sabora trojedne kraljevine, izvanredni nameti kako bi se popunila državna blagajna osiromašili su narod. Sve to dovelo je do uvjerenja u jednom dijelu hrvatsko-slavonskog plemstva i građanstva da bez obzira na rat s Mađarima 1848.-1849., kraljevine Hrvatska i Slavonija moraju se držati uz kraljevinu Ugarsku i Mađare protiv apsolutističke Austrije oličene u liku vladara Franje Josipa.

Unionistička struja postojala je u osječkom građanstvu već i prije 1848., pa nikakvo čudo što je i tijekom 1860-ih godina većina članova osječkog Gradskog poglavarstva i Gradskog zastupstva podržavala unionizam, što se vidjelo i u govorima osječkih zastupnika na Saboru tijekom 1860-ih godina.

Nalazeći se između austrijskog apsolutizma i velikomađarskog nacionalizma a nakon proživljenih 11 godina pod bečkom carskom upravom, koja je zemlju dovela gotovo do bankrota, osječki unionisti i unionisti iz drugih hrvatsko-slavonskih gradova i županija osjećali su žaljenje za „dobrim starim vremenima“ kada su živjeli u kakvoj-takvoj slozi s Mađarima, kada su građanska Hrvatska i Slavonija imale svog bana i sabor koji je zasjedao i donosio važne odluke, kao što je bilo 1848./49. za vrijeme bana Josipa Jelačića.

Takvu tolerantnost prema Mađarima unionistima su zamjerili pripadnici Narodne stranke i Stranke prava, smatrajući da se oni zalažu za priznavanje mađarskih zakona iz 1848. i na taj način svjesno ili nesvjesno podupiru mađarske planove o stvaranju Velike Mađarske. Stav unionista kako bi se mogao sklopiti novi savez s Mađarima pod uvjetom da oni priznaju trojednu kraljevinu Dalmaciju, Hrvatsku i Slavoniju kao posebnu političku tvorevinu, to jest da preinače neke članke iz svojih zakona od godine 1848. činilo se nemogućim članovima Narodne stranke i Stranke prava 1861. godine, pa i kasnije.

Međutim, sklapanjem Austro-ugarske nagodbe 1867. i podjelom Monarhije na dva dijela (Austriju i Ugarsku) postalo je jasno da tada neće biti moguće ostvariti ravnopravan savez s Mađarima i postići političko ujedinjenje svih zemalja trojedne kraljevine pod vlašću bana i sabora što su željeli članovi Narodne stranke, koji su na saboru tijekom 1860-ih godina imali većinu. Također je bilo očito da se tada ne može ostvariti ideja Stranke prava o nezavisnoj hrvatskoj državi, pa nije preostalo ništa drugo nego unionistička opcija, to jest sklapanje nagodbe između kraljevina Hrvatske i Slavonije s kraljevinom Ugarskom. Bila je to opcija za koju su se zalagali i osječki unionisti i njihovi predstavnici na saboru tijekom 1860-ih godina. Po Nagodbi između Austrije i Ugarske, Hrvatska i Slavonija pripale su ugarskoj polovici Monarhije, tako da su vladar i mađarski vladajući krugovi očekivali da predstavnici kraljevina Hrvatske i Slavonije sklope nagodbu s kraljevinom Ugarskom, to jest s Mađarima.

Vidjevši da vodeća Narodna stranka nije sklona sklapanju takve nagodbe s Ugarskom, vladar je podržao hrvatsko-slavonske unioniste koji su prema unaprijed zadanom izbornom redu morali osvojiti većinu na saborskim izborima u jesen 1867. To se i dogodilo, na veliko ogorčenje pravaša i narodnjaka. U ljeto 1868. regnikolarna deputacija kraljevina Hrvatske i Slavonije sklopila je Hrvatsko-ugarsku nagodbu s mađarskom (ugarskom) deputacijom.

Nagodba je bila financijski nepovoljna za građansku Hrvatsku i Slavoniju, ali tome treba tražiti uzrok u gospodarskoj nerazvijenosti tih kraljevina. S druge strane, kraljevine Hrvatska i Slavonija dobile su ograničenu političku autonomiju s elementima državnosti kakvu nije dobio nijedan drugi slavenski narod u Monarhiji, ni Rumunji u istočnoj Ugarskoj.

Ne zaboravimo ni utjecaj Franje Josipa koji je tražio od mađarskih političara da izmjene neke članke svojih zakona iz 1848. koji su poništavali državnost i političku posebnost trojedne kraljevine. Na taj način, sam vladar je podržao hrvatsko-slavonske unioniste koji su od 1861. tražili isto to od mađarske strane kao uvjet za sklapanje nagodbe s kraljevinom Ugarskom.

Nakon sklapanja Nagodbe 1868., vidljiv je gospodarski napredak Osijeka i Slavonije, ali isto tako i uže Hrvatske i Zagreba, koji se tijekom druge polovice 19. stoljeća razvio u pravi glavni grad tadašnje trojedne kraljevine, koja se od 1868. zvala trojedna kraljevina Hrvatska, Slavonija i Dalmacija, to jest, dalmatinsko ime stavljeno je na kraju službenog naziva.

Sredinom 19. stoljeća Slavonija je bila gospodarski jedna od zaostalijih zemalja Habsburške Monarhije, zemlja na rubu carstva. Bio je to pravi apsurd, jer je Slavonija raspolagala velikim prirodnim bogatstvima i marljivim ljudima. Kako bi gospodarski unaprijedili svoj grad i Slavoniju, osječka gradska elita preko Osječke komore poticala je različite gospodarske inicijative, pri čemu su dobili potporu u plemstvu i građanstvu drugih slavonskih gradova i županija. Nastojanjem gradske elite Osijeka i uz podršku nekoliko slavonskih plemića-veleposjednika Osijek i Slavonija dobili su 1867. prvu štedionicu a 1869. i prvu banku.

S obzirom da je Osijek bio važno trgovačko, obrtničko i industrijsko središte i najveći grad Slavonije, osječka gradska elita nastojala je da njihov grad dobije priključak na buduću željezničku prugu koja bi od Zemuna vodila prema Rijeci. Kada su vidjeli da ta pruga neće ići kroz Osijek, oni su se odlučili podržati projekt alföldsko-riječke željeznice, čija je trasa trebala ići iz Banata preko Osijeka za Rijeku. Na žalost po Osječane, taj se projekt nije ostvario. Ni ostale važnije pruge koje su građene tijekom druge polovice 19. stoljeća nisu prošle kroz Osijek, tako da je grad izgubio tu bitku. Za razliku od Osijeka, Zagreb i Rijeka su postali važni gradovi na magistralnoj pruzi Budimpešta-Zagreb-Rijeka, što će ubrzati njihov društveno-gospodarski razvoj. Šteta za Osijek, koji je mnogo izgubio time što nije dobio priključak na neku važniju prugu. Grad će se nastaviti razvijati, ali ne tako brzo kao Zagreb i Rijeka. Zagreb je postao glavni grad trojedne kraljevine kao političko, gospodarsko, prometno i kulturno središte, Rijeka se razvila kao najveća hrvatska luka, dok je Osijek ostao regionalno središte Slavonije (istočne Hrvatske) do danas.

Kako bi prikazali bogatstvo i raznolikost svojih proizvoda i prirodna bogatstva Slavonije, Osječani i drugi slavonski poduzetnici preko Osječke komore odlazili su na međunarodne gospodarske izložbe tijekom 1850-ih i 1860-ih godina te na Prvu gospodarsku izložbu u Zagrebu 1864. Mnogi ne znaju, ali upravo ta izložba predstavlja u neku ruku začetak budućeg Zagrebačkog velesajma. Osim toga, tijekom 1863.-1864. održano je i nekoliko manjih slavonskih izložbi u Požegi, Osijeku i Virovitici. Sve je to bio začetak nekih budućih gospodarskih izložbi koje se i danas održavaju, poput Viroexpo sajma u Virovitici. Za sudjelovanje na gospodarskim izložbama slavonski poduzetnici imali su podršku đakovačkog biskupa Strossmayera i slavonskih plemića-veleposjednika, koji su također na svojim imanjima razvijali proizvodnju različitih dobara.

Moram na kraju spomenuti i kako je biskup Strossmayer u hrvatskoj povijesti zauzeo časno mjesto kao jedan od vodećih ljudi Narodne stranke, koja se borila za prava hrvatskog naroda u Habsburškoj Monarhiji. Osim toga, biskup Strossmayer kao i njegovi pristaše bili su pobornici jugoslavenske ideje o suradnji južnoslavenskih naroda koji su tada bili pod tuđinskom vlašću. Dok su Hrvati, Slovenci i Srbi u Habsburškoj Monarhiji (kasnije Austro-Ugarskoj) živjeli pod austrijskom i mađarskom dominacijom, ostali južnoslavenski narodi bili su dobrim dijelom pod osmanskom (turskom ) vlašću. Zajedničkom borbom ti narodi trebali su se izboriti za slobodu.

S druge strane, mnogi pripadnici gradske elite Osijeka, baš kao i slavonski plemići-veleposjednici bili su pristaše unionističke politike. Zbog toga oni i danas u hrvatskoj povijesti ne uživaju neki ugled, jer ih se još uvijek ocjenjuje kao one koji su htjeli uniju s kraljevinom Ugarskom bez ikakvih uvjeta. To nije točno, jer sam u četvrtom i petom poglavlju ove knjige dokazao na primjeru govora osječkih i drugih unionističkih zastupnika na Saboru tijekom njegovih zasjedanja u 1860-ima da su ti ljudi tražili sporazum (nagodbu) s kraljevinom Ugarskom, ali uz uvjet da kraljevina Ugarska (to jest mađarski vladajući krugovi ) priznaju nezavisnost i političku posebnost trojedne kraljevine prema Ugarskoj tako što će promijeniti neke zakonske članke iz svojih zakona iz 1848. godine koji su nijekali posebnost trojedne kraljevine i njezina naroda prema kraljevini Ugarskoj i Mađarima.

Upravo su ti prezreni unionisti sklopili nagodbu s Mađarima, a među njima bio je i Osječanin dr. Ante Stojanović. Nagodba je omogućila da se sačuva politička posebnost i državnost trojedne kraljevine Hrvatske, Slavonije i Dalmacije. Tom Nagodbom stvorena je takozvana Nagodbena Hrvatska, na temelju koje će pred Drugi svjetski rat Hrvati pod vodstvom Hrvatske Seljačke stranke izboriti se za Banovinu Hrvatsku. Na temelju svoje državnosti i povijesnog prava hrvatski narod dobit će svoju republiku i u sklopu socijalističke Jugoslavije, a na temelju nje Hrvatska će biti međunarodno priznata u siječnju 1992. godine kao nezavisna država. Prema tome, trojedna kraljevina i Nagodbena Hrvatska prethodile su današnjoj Republici Hrvatskoj. Za opstanak i očuvanje prava trojedne kraljevine i njezina naroda svoj doprinos dali su i unionisti.

Zbog toga je došlo vrijeme da se o njima počne govoriti u pozitivnom smislu i da im se na taj način priznaju zasluge. To važi i za osječke unioniste, koji su zastupajući unionističku politiku radili na obrani prava i političke posebnosti trojedne kraljevine i zauzimali se za društveno-gospodarski napredak Osijeka i Slavonije.

11. LITERATURA

1. Despot Miroslava, Slavonija na gospodarskoj izložbi u Zagreb godine 1864., Slavonski Brod, 1969.

2. Despot Miroslava, Ekonomsko-historijski razvoj Slavonije unutar njenog manufakturnog i industrijsko-proizvodnog procesa u XVIII. i XIX. stoljeću, Zbornik radova I. Znanstvenog Sabora Slavonije i Baranje, Osijek, 1970.

3. Despot Miroslava, Industrija građanske Hrvatske 1860.-1873., Zagreb, 1970.

4. Gross Mirjana, Počeci moderne Hrvatske, Zagreb, 1985.

5. Gross Mirjana i Szabo Agneza, Prema hrvatskome građanskom društvu, Zagreb, 1992.

6. Hanak Peter, Benda Kalman, Makkai Laszlo, Nagy L. Zsuzsa, Niederhauser Emil, Spira György, Vörös Karoly, Povijest Mađarske, Zagreb, 1995.

7. Iveljić Iskra, Uloga zagrebačke privredne elite u modernizaciji Hrvatske (1860.-1883.), Zagreb, 1997.

8. Karaman Igor, Privreda i društvo Hrvatske u 19. stoljeću, Zagreb, 1972.

9. Karaman Igor, Industrijalizacija građanske Hrvatske (1800.-1941.), Zagreb, 1991.

10. Karaman Igor, Hrvatska na pragu modernizacije (1750.-1918.), Zagreb, 2000.

11. Kozina Ines, Zemljopis II., udžbenik za drugi razred srednjih strukovnih škola, Zagreb, 1995.

12. Macan Trpimir, Povijest hrvatskoga naroda, Zagreb, 1992.

13. Mažuran Ive, Adamček Josip, Sršan Stjepan, Vrbošić Josip, Marijanović Stanislav, Šuljak Andrija, Brunčić Davor i suradnici, Od turskog do suvremenog Osijeka, Osijek, 1996.

14. Mažuran Ive, Grad i tvrđava Osijek, Osijek, 2000.

15. Sršan Stjepan, Povijest Osijeka, Osijek, 1996.

16. Stančić Nikša, Hrvatska nacija i nacionalizam u 19. i 20. stoljeću, Zagreb, 2002.

17. Stulli Bernard, Prijedlozi i projekti željezničkih pruga u Hrvatskoj 1825.-1863., svezak I. i II., Zagreb, 1975.

18. Šidak Jaroslav, Gross Mirjana, Karaman Igor i Šepić Dragovan, Povijest hrvatskog naroda od 1860.-1914., Zagreb, 1968.

19. Šišić Ferdo, Pregled povijesti hrvatskoga naroda, Zagreb, 1962.

20. Zöllner Erich i Schüssel Therese, Povijest Austrije, Zagreb, 1997.

21. Živaković-Kerže Zlata, Gospodarski razvoj grada Osijeka od Hrvatsko-ugarske nagodbe do završetka Prvog svjetskog rata (1868.-1918.), Osijek, 1995.

12. POVIJESNI IZVORI

A) ARHIVSKA GRAĐA:

1. Bevölkerung und Viehstand der in Reichsrathe vertretenen Königreiche und Länder, dann der Militärgränze. Nach der Zählung vom 31. December 1869. Bearbeitet und herausgegeben von der k. k. statistischen Zentral-Commission. Druck der kaiserlich-königlichen Hof- und Staatsdruckerei, (Stanovništvo i stočni fond u Carevinskom vijeću zastupanih kraljevina i zemalja, te vojne granice. Prema popisu od 31. prosinca 1869. Obrađeno i izdano od carske i kraljevske statističke središnje komisije, to jest, popis stanovništva iz 1869., austrijsko izdanje, op. a.), Wien (Beč), 1871., Državni zavod za statistiku (DZS), Zagreb.

2. Dnevnik Sabora trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije držana u glavnom gradu Zagrebu 1861., Zagreb, 1862., Državni arhiv Osijek (DAO) i Nacionalna i sveučilišna knjižnica (NSK) u Zagrebu

3. Dnevnik Sabora trojedne kraljevine Dalmacije, Hervatske i Slavonije godine 1861., svezak II., Zagreb, 1862., DAO, Osijek i NSK, Zagreb

4. Dnevnik sabora trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije od godine 1865/7., Zagreb, 1867., DAO, Osijek i NSK, Zagreb

5. Ergebnisse der in den Ländern der ungarischen Krone am Anfange des Jahres 1870. vollzogenen Volkszählung sammt Nachweisung der nutzbaren Hausthiere im Auftrage des königl. ungarischen Ministers für Landwirtschaft, Gewerbe und Handel, verfasst und herausgegeben durch das königl. ungarische statistische Bureau. Druckerei des Athenaeum, (Rezultati popisa stanovništva u zemljama ugarske krune izvršenog na početku godine 1870. s dopuštenjem ministra za poljoprivredu, obrt i trgovinu, napisan i izdan po kraljevskom ugarskom statističkom uredu. Tiskara Atenej, to jest, popis stanovništva iz 1869., ugarsko izdanje, op. a.), Pest (Pešta), 1871. DZS, Zagreb

6. Erste dalmatinisch-kroatisch-slavonische Ausstellung. Abgehalten in der königl. Landeshauptstadt Agram in den Monaten August, September und Oktober 1864. (Prva dalmatinsko-hrvatsko-slavonska izložba. Održana u kraljevskom zemaljskom glavnom gradu Zagrebu u mjesecima kolovozu, rujnu i listopadu 1864., to jest, katalog dotične izložbe, op. a.), Agram (Zagreb), 1864., NSK, Zagreb

7. Esseker Lokalblatt und Landbote Organ für ämtliche Verordnungen, Kunst, Industrie, Handel, Gewerbe, Landwirtschaft und Unterhaltung (Osječke lokalne novine i zemaljski glasnik. Novine za službene odredbe, umjetnost, industriju, trgovinu, obrt, poljoprivredu i zabavu, op. a.)- brojevi iz 1864. i 1866. godine, Muzej Slavonije, Osijek

8. Pozor i Novi Pozor-brojevi iz 1861. i 1867. godine, NSK, Zagreb

9. Statistische Übersichten über die Bevölkerung und den Viehstand von Österreich. Nach der Zählung vom 31. October 1857. Herausgegeben vom k. k. Ministerium des Innern (Statistički pregledi o stanovništvu i stočnom fondu Austrije. Prema popisu od 31. listopada 1857. Izdano od carskog i kraljevskog Ministarstva unutarnjih poslova, to jest, popis stanovništva iz 1857., op. a.), Wien (Beč), 1859., DZS, Zagreb

10. Trgovačko-obrtnička komora za Slavoniju u prvih petdeset godina njenoga opstanka (1853.-1903.) I. dio, autor Atanasijev Plavšić Nikola, Osijek, 1904., DAO, Osijek

11. Zapisnik glavnih skupštinah za god. 1861. i 1862., knjiga 1031., fond Gradsko Poglavarstvo Osijek (GPO), DAO, Osijek

12. Zapisnik glavnih skupštinah od godine 1863. do 1866., knjiga 1032., fond GPO, DAO, Osijek

13. Zapisnik glavnih skupštinah od godine 1867. do 1870., knjiga 1033., fond GPO, DAO, Osijek

B) E-izvori:

1. www.enciklopedija.hr

2. hr.wikipedia.org

3. Povijesna karta trojedne kraljevine iz 1848. godine, takozvana Jelačićeva Hrvatska, izvor-hr.wikipedia.org/wiki/Hrvatska_u_Revoluciji_1848.

4. Povijesna karta Austro-Ugarske, izvor-hr.wikipedia.org/wiki/Austro-Ugarska

5. Povijesna karta: Hrvatsko-slavonska (i Banatska) Vojna krajina, izvor-hr.wikipedia.org, datoteka: Hrvatsko-slavonska Vojna krajina.gif-Wikipedija

FUSNOTE

1 I. Mažuran, Grad i tvrđava Osijek (dalje Grad), Osijek, 2000., 9.

2 Navedeno djelo, 11., 14., 20.

3 Navedeno djelo, 25.-26., 28.

4 Navedeno djelo, 29.-31.

5 Navedeno djelo, 33.-36.

6 F. Šišić, Pregled povijesti hrvatskoga naroda (dalje Pregled povijesti), Zagreb, 1962., 313.

7 I. Mažuran, Grad, 37., 39.-41., 43.

8 T. Macan, Povijest hrvatskoga naroda (dalje Povijest), Zagreb, 1992., 222., 224.-226. i F. Šišić, Pregled povijesti, 313.-314.

9 I. Mažuran, Grad, 44.-45.

10 T. Macan, Povijest, 225. i F. Šišić, Pregled povijesti, 339.

11 I. Mažuran i dr., Od turskog do suvremenog Osijeka (dalje Od turskog), Osijek, 1996., 11.-12., 21.-26., 80-83.

12 I. Karaman,Industrijalizacija građanske Hrvatske (1800.-1941.), dalje Industrijalizacija, Zagreb,1991., 48.-50. i I. Karaman,Hrvatska na pragu modernizacije (1750.-1918.), dalje Hrvatska na pragu, Zagreb, 2000., 207.-210.

13 I. Mažuran i dr., Od turskog, 27.,78.

14 Navedeno djelo, 29.-32.

15 Navedeno djelo, 33.

16 F. Šišić, Pregled povijesti, 324.-325.

17 I. Mažuran i dr., Od turskog, 75.

18 I. Mažuran, Grad, 111.

19 I. Mažuran i dr., Od turskog, 55.-59., 78.

20 Navedeno djelo, 38.-41. i I. Mažuran, Grad, 99.-101.

21 I. Mažuran i dr., Od turskog, 99., 177.

22 Navedeno djelo, 42.-43., 75.

23 I. Mažuran, Grad, 106., 109. i S. Sršan, Povijest Osijeka, Osijek, 1996., 55., 58.

24 I. Mažuran i dr., Od turskog, 87.-88., 90. i I. Mažuran, Grad, 110.

25 I. Mažuran i dr., Od turskog, 100., 102., 105.-106., 176.

26 Navedeno djelo, 179.-182.

27 Navedeno djelo, 118., 192., 195.

28 Navedeno djelo, 92.-95.

29 T. Macan, Povijest, 284.-287.

30 M. Gross, Počeci moderne Hrvatske (dalje Počeci), Zagreb/Ljubljana, 1985., 371.

31 Navedeno djelo, 371.-372.

32 I. Mažuran i dr., Od turskog, 117.

33 Navedeno djelo, 165.

34 T. Macan, Povijest, 288.-289. i P. Hanak i dr., Povijest Mađarske, Zagreb, 1995., 146.

35 T. Macan, Povijest, 289., F. Šišić, Pregled povijesti, 429.-430. i P. Hanak i dr., Povijest Mađarske, 147.-148.

36 E. Zöllner i T. Schüssel, Povijest Austrije, Zagreb, 1997., 251.

37 F. Šišić, Pregled povijesti, 431.-432.

38 J. Šidak i dr., Povijest hrvatskog naroda od 1860.-1914. (dalje Povijest hrv. naroda), Zagreb, 1968., 15.

39 Navedeno djelo, 15.

40 Navedeno djelo, 15.

41 Navedeno djelo, 16., 25. O značenju i djelovanju različitih Dvorskih kancelarija, pa i Kraljevske Hrvatsko-slavonske dvorske kancelarije vidi više na www.enciklopedija.hr pod poveznicom „Dvorska kancelarija.“

42 Više o povijesti Istre vidi na hr.wikipedia.org pod poveznicom „Povijest Istre.“

43 Izvor www.enciklopedija.hr, poveznica „Listopadska diploma.“

44 M. Gross i A. Szabo, Prema hrvatskome građanskom društvu (dalje Prema hrvatskome), Zagreb, 1992., 119.-120.

45 F. Šišić, Pregled povijesti, 433.-434., 436.

46 Pozor (zagrebačke dnevne novine) 36., 13. II. 1861., članak „Brzojavna viest Pozorova,“ 81.

47 Vidi o Međimurju kod F. Šišića, Pregled povijesti, 436.

48 Pozor 59., 12. III. 1861., članak „Brzojavna viest Pozorova,“ 131.

49 Državni arhiv Osijek (dalje DAO), fond Gradsko Poglavarstvo Osijek (dalje GPO), Zapisnik glavnih skupštinah za god. 1861. i 1862. (dalje Zapisnik 1861.-1862.), knjiga 1031., zaključak br. 837., strana 7.

50 Isto, sjednica od 17. travnja 1861., zaključak br. 1445., strana 28.-29.

51 Isto, sjednica od 23. studenog 1861., zaključak br. 3888., 102.-103.

52 Isto, sjednica od 23. ožujka 1861., zaključak br. 9., 13.

53 Isto, zaključak br. 20., 13.

54 Isto, zaključak br. 19., 13.

55 Isto, zaključak br. 1138., 8.

56 Isto, sjednica od 19. lipnja 1861., zaključak br. 2334., 45.-46.

57 DAO, GPO, Zapisnik glavnih skupštinah od godine 1867. do 1870. (dalje Zapisnik 1867.-1870.), knjiga 1033., sjednica od 27. travnja 1868., zaključak br. 1308.-868./pol., 104.-105.

58 Isto, sjednica od 7. prosinca 1868., zaključak br. 4087.-868, 181.

59 DAO, GPO, Zapisnik 1861.-1862., knjiga 1031., sjednica od 23. ožujka 1861., zaključak br. 1139., strana 1.-2.

60 Isto, zaključak br. 1147., 2.-3.

61 Isto, sjednica od 3. travnja 1861., zaključak br. 1427., 22.

62 M. Gross. i A. Szabo, Prema hrvatskome, 129.

63 J. Šidak i dr., Povijest hrv. naroda, 20. i M. Gross i A. Szabo, Prema hrvatskome, 129.-130.

64 M. Gross i A. Szabo, Prema hrvatskome, 130.

65 Navedeno djelo, 131. i N. Stančić, Hrvatska nacija i nacionalizam u 19. i 20. stoljeću (dalje Hrvatska nacija), Zagreb, 2002., 95.

66 N. Stančić, Hrvatska nacija, 95.-96.

67 M. Gross i A. Szabo, Prema hrvatskome, 131.-132.

68 Navedeno djelo, 132.

69 Dnevnik Sabora trojedne kraljevine Dalmacije, Hervatske i Slavonije godine 1861., svezak II., Zagreb, 1862., strana 520.

70 F. Šišić, Pregled povijesti, 441. i M. Gross i A. Szabo, Prema hrvatskome, 137.-138.

71 DAO, GPO, Zapisnik 1861.-1862., knjiga 1031., sjednica od 29. svibnja 1861., zaključak br. 2051., strana 31. i sjednica od 5. lipnja 1861., zaključak br. 2170., 37.

72 Dnevnik Sabora trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije držana u glavnom gradu Zagrebu 1861. (dalje Dnevnik Sabora 1861.), Zagreb, 1862., sjednica od 21. lipnja 1861., strana 231. Njegov govor objavile su i zagrebačke novine Pozor u broju od 24. lipnja 1861.

73 Isto, 232.

74 Isto, 232.

75 Isto, sjednica od 21. lipnja 1861., 236. Ovaj govor također je objavio zagrebački Pozor u broju od 24. lipnja 1861.

76 Isto, 237.

77 Isto, 237.-238.

78 Isto, 238.

79 Isto, 239.

80 Isto, 239.

81 Isto, sjednica od 4. srpnja 1861., 361.

82 Isto, 361.

83 Isto, 362.

84 Isto, 362.

85 Isto, 363.

86 T. Macan, Povijest, 284.

87 Vidi o tome više na www.enciklopedija.hr pod poveznicom „madžaroni“ i na hr.wikipedia.org pod poveznicom „Mađaroni.“

88 Dnevnik Sabora 1861., 253.

89 Isto, 254.-255.

90 Isto, 264.

91 Isto, 265., 269.-270.

92 Isto, 294.

93 Isto, 315.

94 Isto, 382.

95 Isto, 382.

96 Isto, 423.-424., 430.

97 M. Gross i A. Szabo, Prema hrvatskome, 29.

98 I. Kozina, Zemljopis II., udžbenik za drugi razred srednjih strukovnih škola, Zagreb, 1995., vidi tablicu na strani 33.

99 Dnevnik Sabora 1861., 430., 432.

100 Isto, sjednica od 15. srpnja 1861., 457.

101 Isto, 458.

102 Isto, 458.

103 Isto, 458.

104 DAO, GPO, Zapisnik 1861.-1862., knjiga 1031., sjednica od 23. srpnja 1861., zaključak br. 2080., strana 63.-64.

105 Dnevnik Sabora 1861., 881.

106 Isto, 531.

107 Isto, 531.

108 Isto, 792.

109 Isto, sjednica od 11. rujna 1861., 800.

110 F. Šišić, Pregled povijesti, 442.-443. i J. Šidak i dr., Povijest hrv. naroda, 25.-26.

111 Izvor hr.wikipedia.org , vidi poveznicu „Narodna stranka,“ podnaslov „Vrijeme Hrvatsko-ugarske nagodbe.“

112 M. Gross i A Szabo, Prema hrvatskome, 191.

113 Navedeno djelo, 192., 194.-198.

114 Navedeno djelo, 193.-194.

115 Vidi o L. Kukuljeviću na stranici hr.wikipedia.org. pod poveznicom „Kukuljević Sakcinski.“

116 Dnevnik sabora trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije od godine 1865/7. (dalje Dnevnik sabora 1865/7.), Zagreb, 1867., strana 83.

117 Isto, 83.

118 Isto, 83.

119 Isto, 87.

120 Isto, 88.

121 Isto, 89.

122 Isto, 92.-93.

123 Isto, 93.

124 Isto, 93.

125 Isto, 119.-120.

126 Isto, 135.-136.

127 O hrvatskoj, austrijskoj i ugarskoj Pragmatičkoj sankciji vidi više kod F. Šišića, Pregled povijesti, 318.-322.

128 Dnevnik sabora 1865/7., sjednica od 9. ožujka 1866., 434.- 435.

129 Isto, 435.-436.

130 F. Šišić, Pregled povijesti, 443.-444.

131 Navedeno djelo, 445.-446.

132 Dnevnik sabora 1865/7., 551.

133 Isto, 552., 555.

134 Isto, 556.

135 Isto, 572.

136 Isto, 584.

137 Isto, 585.

138 Isto, 585.

139 J. Šidak i dr., Povijest hrv. naroda, 29.-30.

140 F. Šišić, Pregled povijesti, 446.

141 Navedeno djelo, 447. i T Macan, Povijest, 307.

142 P. Hanak i dr., Povijest Mađarske, 156.

143 Dnevnik sabora 1865/7. Vladareva odluka da se raspusti Sabor donesena je u Beču 4. siječnja 1867. a pročitana je u obliku kraljevskog otpisa (dopisa) na Saboru 9. siječnja 1867., strana 687. Na sjednici Sabora od 1. svibnja 1867. pročitana je odluka Franje Josipa da Sabor raspušten u siječnju 1867. nastavi s radom, strana 693. u Dnevniku sabora.

144 F. Šišić, Pregled povijesti, 448.

145 Navedeno djelo, 448. i M. Gross i A. Szabo, Prema hrvatskome, 221.-223.

146 F. Šišić, Pregled povijesti, 448.

147 M. Gross i A. Szabo, Prema hrvatskome, 224.

148 N. Stančić, Hrvatska nacija, 185.

149 J. Šidak i dr., Povijest hrv. naroda, 39.

150 Tekst Nagodbe u hrvatskom prijevodu vidi kod T. Macana, Povijest, 358.-368.

151 Vidi o tome na www.enciklopedija.hr pod poveznicama „Riječka krpica“ i „Corpus separatum.“

152 M. Gross i A. Szabo, Prema hrvatskome, 241.-243.

153 N. Stančić, Hrvatska nacija, 104.

154 O dužnostima navedenih ličnosti u Komori vidi kod N. A. Plavšića, Trgovačko-obrtnička komora za Slavoniju u prvih petdeset godina njenoga opstanka (1853.-1903.), dalje Trg.-obrt. komora, I. dio, Osijek, 1904., 39.-40., 51.

155 Isto, 39.-40., 51.

156 Z. Živaković-Kerže, Gospodarski razvoj grada Osijeka od Hrvatsko-ugarske nagodbe do završetka Prvog svjetskog rata (1868.-1918.), dalje Gospodarski razvoj, Osijek, 1995., 124., 128., 130., 136.

157 M. Despot, Ekonomsko-historijski razvoj Slavonije unutar njenog manufakturnog i industrijsko-proizvodnog procesa u XVIII. i XIX. stoljeću, (dalje Ekon.-hist. razvoj), Zbornik radova I. Znanstvenog Sabora Slavonije i Baranje, Osijek, 1970., 267.-268.

158 O djelovanju osječkih zastupnika na Saboru 1861. vidi četvrto poglavlje ove knjige, podnaslov „Govori osječkih zastupnika i drugih uglednijih unionista na Saboru 1861.,“ a za dr. A. Stojanovića vidi peto poglavlje ove knjige.

159 N. A. Plavšić, Trg.-obrt. komora, 61.

160 Popise članova osječkog Gradskog poglavarstva i Gradskog zastupstva među kojima su bili i Osječani spomenuti u ovom poglavlju vidi u DAO, GPO, Zapisnik 1861.-1862., knjiga 1031., strana 1., 21., 62., 102., 156., zatim Zapisnik glavnih skupštinah od godine 1863. do 1866. (dalje Zapisnik 1863.-1866.), knjiga 1032., strana 329.-330. i Zapisnik 1867.-1870., knjiga 1033., strana 1., 181.

161 Z. ŽIvaković-Kerže, Gospodarski razvoj, 85.-86.

162 Navedeno djelo, 128.-130., 143.-144.

163 Navedeno djelo, 124., 136.

164 I. Mažuran i dr., Od turskog, 143.

165 M. Despot, Ekon.-hist. razvoj, 267.

166 Z. Živaković-Kerže, Gospodarski razvoj, 105.

167 Državni zavod za statistiku, (DZS), Zagreb, Statistische Übersichten über die Bevölkerung und den Viehstand von Österreich. Nach der Zählung vom 31. October 1857. Herausgegeben vom k. k. Ministerium des Innern (Statistički pregledi o stanovništvu i stočnom fondu Austrije. Prema popisu od 31. listopada 1857. Izdano od carskog i kraljevskog Ministarstva unutarnjih poslova, op. a.), Wien (Beč), 1859. Vidi podatke o vjerskom sastavu stanovništva Zagreba, Rijeke i Osijeka 1857. u poglavlju „Landes-übersichten,“ (Pregled zemalja, op. a.), tablica pod naslovom „Einheimische Bevölkerung nach der Religion,“ (Domaće stanovništvo prema religiji, op. a.), strana 116.

168 Državni zavod za statistiku, (DZS), Zagreb, Ergebnisse der in den Ländern der ungarischen Krone am Anfange des Jahres 1870. vollzogenen Volkszählung sammt Nachweisung der nutzbaren Hausthiere im Auftrage des königl. ungarischen Ministers für Landwirtschaft, Gewerbe und Handel, verfasst und herausgegeben durch das königl. ungarische statistische Bureau. Druckerei des Athenaeum (Rezultati popisa stanovništva u zemljama ugarske krune izvršenog na početku godine 1870. s dopuštenjem ministra za poljoprivredu, obrt i trgovinu, napisan i izdan po kraljevskom ugarskom statističkom uredu. Tiskara Atenej, op. a.), Pest (Pešta), 1871. Vidi poglavlje „Ergebnisse der Zählung“ (Rezultati popisa, op. a.), potpoglavlje C.1. pod nazivom „Die anwesende Bevölkerung nach dem Glaubensbekenntnisse in absoluten Zahlen, nach Bezirken“ (Prisutno stanovništvo prema vjeroispovijedi u apsolutnim brojevima, po kotarevima, op. a.), strana 65.-67.

169 Isto, Ergebnisse der in den Ländern…, poglavlje C. 1., „Gesammtzahl der anwesenden Bevölkerung“ (Ukupan broj nazočnog stanovništva, op. a.), strana 59.

170 Državni zavod za statistiku (DZS), Zagreb, Bevölkerung und Viehstand der im Reichsrathe vertretenen Königreiche und Länder, dann der Militärgränze. Nach der Zählung vom 31. December 1869. Bearbeitet und herausgegeben von der k. k. statistischen Zentral-Commission. Druck der kaiserlich-königlichen Hof- und Staatsdruckerei (Stanovništvo i stočni fond u Carevinskom vijeću zastupanih kraljevina i zemalja, te vojne granice. Prema popisu od 31. prosinca 1869. Obrađeno i izdano od carske i kraljevske statističke središnje komisije, op. a.), Wien (Beč), 1871. Podaci o ukupnom stanovništvu (Anwesende Bevölkerung) i domaćem stanovništvu (Einheimische Bevölkerung) za Beč (Wien) su na strani 2. i 4., za Graz (Gratz) na strani 46. i 48., za Trst (Triest) na strani 90. i 92. i za Prag na strani 126. i 128.

171 M. Gross, Počeci, 22.-23.

172 M. Despot, Ekon.-hist. razvoj, 266.-267.

173 I. Mažuran i dr., Od turskog, 143.

174 N. A. Plavšić, Trg.-obrt. komora, 39.-40.

175 Navedeno djelo, 51.-52.

176 Navedeno djelo, 40.

177 Navedeno djelo, 61.

178 Navedeno djelo, 62.

179 Navedeno djelo, 70.

180 Navedeno djelo, 66.-67.

181 Navedeno djelo, 61.-62., 75.

182 Esseker Lokalblatt und Landbote. Organ für ämtliche Verordnungen, Kunst, Industrie, Handel, Gewerbe, Landwirthschaft und Unterhaltung (dalje Esseker Lokalblatt ). U prijevodu „Osječke lokalne novine i zemaljski glasnik. Novine za službene odredbe, umjetnost, industriju, trgovinu, obrt, poljoprivredu i zabavu.“ Novine su u cijelosti bile tiskane na njemačkom jeziku.

183 O inicijativi za osnutak štedionice 1863. vidi u Esseker Lokalblattu 6., 21. I. 1864., članak „Esseker Sparkassa,“ (Osječka štedionica, op. a.), strana 23. O promjenama statuta štedionice vidi u Esseker Lokalblattu 36., 6. V. 1866., članak „Die Esseker Sparkassa,“ strana 141.-142.

184 N. A. Plavšić, Trg.-obrt. komora, 61.

185 I. Mažuran i dr., Od turskog, 149.

186 I. Karaman, Industrijalizacija, 90.

187 I. Karaman, Hrvatska na pragu, 217.

188 I. Karaman, Privreda i društvo Hrvatske u 19. stoljeću, Zagreb, 1972., 188.-189.

189 I. Karaman, Industrijalizacija, 15.

190 B. Stulli, Prijedlozi i projekti željezničkih pruga u Hrvatskoj 1825.-1863., svezak I. (dalje Prijedlozi i projekti I.), Zagreb, 1975., 45.

191 Navedeno djelo, 54.-55.

192 Navedeno djelo, 83.-84.

193 I. Karaman, Industrijalizacija, 94.-95.

194 B. Stulli, Prijedlozi i projekti I., 86.

195 Navedeno djelo, 86.-87.

196 B. Stulli, Prijedlozi i projekti željezničkih pruga u Hrvatskoj 1825.-1863., svezak II. (dalje Prijedlozi i projekti II.), Zagreb, 1975., 196.-197.

197 I. Mažuran i dr., Od turskog, 180.

198 Više o stavovima pojedinih izaslanika na Konferenciji vidi kod B. Stullia, Prijedlozi i projekti II., 201.-203.

199 Navedeno djelo, 204.

200 I. Karaman, Industrijalizacija, 161.

201 Esseker Lokalblatt 7, 24. I. 1864., „Aus dem Hauptberichte der Handels- und Gewerbekammer zu Essek“ (Iz glavnog izvještaja Trgovačke i obrtničke komore Osijek, op. a. ), dalje „Aus dem Hauptberichte,“ Essek (Osijek), 1862., članak „Kommunikations-Anstalten“ (Ustanove za veze, op. a.), strana 27.

202 N. A. Plavšić, Trg.-obrt. komora, 71.-72.

203 Esseker Lokalblatt 8, 28. I. 1864., „Aus dem Hauptberichte. Kommunikations-Anstalten,“ strana 31.-32.

204 Isto, 10., 4. II. 1864., „Aus dem Hauptberichte. Kommunikations-Anstalten,“ 41.

205 N. A. Plavšić, Trg.-obrt. komora, 68.

206 B. Stulli, Prijedlozi i projekti I., 145.

207 N. A. Plavšić, Trg.-obrt. komora, 69.-70. i Z. Živaković-Kerže, Gospodarski razvoj, 36.-37.

208 N. A. Plavšić, Trg.-obrt. komora, 70.

209 DAO, GPO, Zapisnik 1863.-1866., knjiga 1032., sjednica od 12. siječnja 1865., zaključak br. 4537.-864., strana 209.

210 Isto, sjednica od 6. veljače 1865., zaključak br. 369., 217.-218.

211 Esseker Lokalblatt 14, 18. II. 1866., članak „Gr.-Becskerek-Becse-Fiumaner Eisenbahn“ (Veliko Bečkerečka-Bečejsko-Riječka željeznica, op. a.), 53.

212 Isto, 94., 28. XI. 1866., članak „Zur Eisenbahnfrage,“ (Po pitanju željeznice, op. a.), 373.

213 DAO, GPO, Zapisnik 1863.-1866., knjiga 1032., sjednica od 6. prosinca 1866., zaključak br. 3934., strana 378.

214 Esseker Lokalblatt 99., 16. XII. 1866., članak „Essek als Knotenpunkt,“ (Osijek kao čvorište, op. a.), 393.

215 Z. Živaković-Kerže, Gospodarski razvoj, 37.

216 Novi Pozor 18.-20., 25.-27. IX. 1867., „Memorandum trgovačke i obrtničke komore u Osieku o premostenju Dunava pruge alföldsko-riečke,“ dalje „Memorandum.“

217 Isto, 21., 28. IX. 1867., „Memorandum.“

218 DAO, GPO, Zapisnik 1867.-1870., knjiga 1033., sjednica od 14. listopada 1867., zaključak br. 3271.-867., strana 45.-46. i Z. Živaković-Kerže, Gospodarski razvoj, 38.

219 DAO, GPO, Zapisnik 1867.-1870., knjiga 1033., sjednica od 27. travnja 1868., zaključak br. 1308.-868./pol., strana 104.-105. i sjednica od 28. svibnja 1868., zaključak br. 1591.-868.,/pol., strana 113.

220 Z. Živaković-Kerže, Gospodarski razvoj, 39.

221 N. A. Plavšić, Trg.-obrt. komora, 69.-70.

222 I. Karaman, Industrijalizacija, 64.-65.

223 Navedeno djelo, 65.

224 I. Mažuran i dr., Od turskog, 147.

225 M. Despot, Industrija građanske Hrvatske 1860.-1873. (dalje Industrija), Zagreb, 1970., 102.-103.

226 Esseker Lokalblatt 11., 7. II. 1864., članak „Slavonien auf der Hamburger Ausstellung,“ (Slavonija na Hamburškoj izložbi, op. a.), strana 45.-46.

227 Isto, 11., 7. II. 1864., isti članak.

228 M. Despot, Slavonija na gospodarskoj izložbi u Zagrebu godine 1864. (dalje Slavonija), Slavonski Brod, 1969., 26.-28.

229 Navedeno djelo, 32.-34.

230 O osječkoj izložbi vidi kod M. Despot, Industrija, strana 107., a o virovitičkoj izložbi kod M. Despot, Slavonija, strana 34.

231 Erste dalmatinisch-kroatisch-slavonische Ausstellung. Abgehalten in der königl. Landeshauptstadt Agram in den Monaten August, September und Oktober 1864. ( dalje Erste dalm.-kroat.-slav. Ausstellung), Agram (Zagreb), 1864., strana 141.-142. U prijevodu naslov kataloga izložbe glasi „Prva dalmatinsko-hrvatsko-slavonska izložba. Održana u kraljevskom zemaljskom glavnom gradu Zagrebu u mjesecima kolovozu, rujnu i listopadu 1864.“

232 M. Despot, Slavonija, 36.-37.

233 Navedeno djelo, 36.

234 M. Despot, Industrija, 109.-110. Pregled broja izlagača iz trojedne kraljevine po područnim odborima, kao i po odsjecima na izložbi vidi u Erste dalm.-kroat.-slav. Ausstellung, strana 268.

235 M. Despot, Industrija, 111.-112.

236 Erste dalm.-kroat.-slav. Ausstellung, popis izlagača iz Osijeka i okolice na XIX. odsjeku vidi na stranama 227., 230.-234. Tu su popisani svi izlagači s XIX. odsjeka.

237 Isto, izlagači iz Osijeka i okolice s XXII. odsjeka nalaze se popisani na stranama 243.-246. zajedno s ostalim izlagačima iz trojedne kraljevine.

238 Isto, vidi popise na stranama 235.-236., 238.-241.

239 Isto, strane 167., 169.-170., 174.-175., 178., 180.

240 Isto, 205.-207.

241 Isto, 165.-167.

242 Isto, 208.-212.

243 Isto, za grofa Eltza vidi na stranama 169. i 184. kataloga zagrebačke izložbe, za grofa Jankovića na stranama 201., 205. i 215., za kneza Schaumburg-Lippea na stranama 174., 202. i 210., a za biskupa Strossmayera na stranama 166., 179., 196., 203. i 207.

244 Isto, 147.- 148.

245 O značenju i odjecima izložbe vidi kod M. Despot, Industrija, 113.-114. i M. Despot, Slavonija, 42.

246 N. A. Plavšić, Trg.-obrt. komora, 72.-73.

247 Esseker Lokalblatt 3., 10. I. 1866., članak „Die Slavonische Kollektiv-Ausstellung (Slavonska kolektivna izložba, op. a.), strana 9.-10.

248 Isto, 3., 10. I. 1866., isti članak.

249 Esseker Lokalblatt 41., 24. V. 1866., članak „Die Wiener Mai-Ausstellung (Bečka svibanjska izložba, op. a.), 161.

250 Isto, 48., 17. VI. 1866., isti članak, 189.

251 N. A. Plavšić, Trg.-obrt. komora, 73.

252 Isto, 75.

253 I. Iveljić, Uloga zagrebačke privredne elite u modernizaciji Hrvatske (1860.-1883.), Zagreb, 1997., 271.

254 Navedeno djelo, 272.

255 Pozor 95., 25. IV. 1867., 370.

256 Isto, 167., 23. VII. 1867., „Dodatak.“