Tomislav Pejić

ŠKOLSKA MAFIJA

ROMAN

Vlastita naklada

Slatina, 2022.

ISBN 978 - 953 - 49198 - 3 - 5

Tomislav Pejić

Školska mafija, roman

Vlastita naklada:

Tomislav Pejić

URL:

http://library.foi.hr

ISBN

978 - 953 - 49198 - 3 - 5

Lektura:

Željka Skeja, dipl. ing. grf. teh.

Urednica:

Željka Skeja, dipl. ing. grf. teh.

©2022 Tomislav Pejić

©2022 za elektroničko izdanje:

Point d.o.o.

Grafičko oblikovanje:

Point d.o.o. Varaždin

Slatina, 2022.

Sva prava pridržana.

Ni jedan dio ove knjige ne smije se umnožavati, fotokopirati ni na bilo koji način reproducirati bez nakladnikova pisanog dopuštenja.

TOMISLAV PEJIĆ

ŠKOLSKA MAFIJA

ROMAN

Vlastita naklada

Slatina, 2022.

ISBN 978 - 953 - 49198 - 3 - 5

Ovaj roman je fikcija. Svaka sličnost sa stvarnim osobama, živima ili mrtvima kao i sa stvarnim događajima sasvim je slučajna i nenamjerna.

Sasvim je slučajna i nenamjerna svaka sličnost sa stvarnim školama i njihovim razredima i usmjerenjima baš kao i svaka sličnost sa stvarnim prosvjetnim i školskim dokumentima, zakonima i pravilnicima.

Isto tako, sasvim je slučajna i nenamjerna svaka sličnost sa stvarnim gradovima, gradskim i županijskim uredima, političkim strankama, sindikatima, kulturnim udrugama, katoličkim župama kao i sa stvarnim prosvjetnim i državnim ustanovama, institucijama, službama i organizacijama te s njihovim dokumentima, rješenjima, odlukama i izvješćima ( izvještajima).

Ovaj roman posvećujem mojim roditeljima Marku i Nedeljki.

SADRŽAJ

1. Martinovo traženje posla u rodnom gradu

2. (Ne) prijatelji se u nevolji poznaju

3. Martinovo prvo zaposlenje u Zagrebu

4. Dravski Gaj - iduća postaja u Martinovu životu

5. Zbogom Dravski Gaju, vraćam se u Jablangrad!

6. Tko su bili glavni „drmatori“ u Srednjoj školi Jablangrad?

7. Kako je Martin postao „crna ovca“ u kolektivu?

8. Martinovi problemi s nediscipliniranim učenicima

9. Druga Martinova žalba Ministarstvu edukacije

10. „Dobri“ ravnatelj Jakov

11. Martinov „hod po mukama“ tijekom školske 1998./1999. godine

12. Martinov veliki obračun s ravnateljem Jakovom

13. Izvještaji kontrolora Vlatka

14. Iznenadna smrt velečasnog Filipa

15. Martinovo članstvo u Zemaljskoj stranci

16. Političke promjene u Jablangradu 2000. godine i njihov utjecaj na srednju školu

17. Dodjela školskog stana na korištenje

18. Martinova svađa s v. d. ravnateljicom Zlatom i profesoricom Dubravkom

19. Novi sukobi između Martina i njegovih kolega u jesen 2001.

20. Martinova borba u školskoj 2001./2002. godini

21. Slom Martinovog otpora i pobjeda reakcije u Srednjoj školi Jablangrad

22. Novi skandali u Srednjoj školi Jablangrad. Ako laže koza, ne laže rog!

23. Ravnateljica Zlata i njezina ekipa postižu nove uspjehe

24. Nekažnjeno divljanje voditelja prve (gimnazijske) smjene

25. Puna se čaša prelila! Martinovo „Zbogom!“ školi i prosvjeti

1. Martinovo traženje posla u rodnom gradu

„Nadam se da ću danas dobiti posao u školi,“ vedro je razmišljao Martin dok je hodao ulicom rodnog Jablangrada prema zgradi Srednje škole u kojoj je nekada bio učenik. Bilo je lijepo, sunčano prijepodne tog utorka, 20. rujna 1994. Nekoliko dana ranije Martin je diplomirao povijest i geografiju u Zagrebu i sada je bio spreman za rad u školi. Još tijekom predavanja u posljednjem, osmom semestru napisao je diplomski rad koji je dovršio tijekom ljeta 1994.

Gdje da krene u potragu za poslom ako ne u svom rodnom gradu, među ljudima koji ga poznaju, u školi u kojoj je sva četiri razreda bio uzoran učenik s odličnim općim uspjehom i kao takav oslobođen polaganja mature, to jest završnog ispita.

Martin je bio visok i krupan momak, s nekoliko kilograma viška, smeđom kosom i zelenim očima. Po naravi je bio otvoren i razgovorljiv, u poslu marljiv i uporan. Volio se družiti s ljudima. Bez obzira na sve dužnosti, uvijek bi našao vremena da izađe u grad i malo se zabavi s prijateljima.

U dobrom raspoloženju, Martin je stigao do Srednje škole Jablangrad, velike zgrade koja se nalazila u centru grada. Škola je bila okružena zelenilom, s travnjakom i posađenim cvijećem. Martin je ušao u školu, prošao kroz predvorje i stepenicama se popeo na kat. Na hodnicima nije bilo nikoga jer je nastava bila u tijeku. Došavši na kat, krenuo je u desno krilo škole, gdje su se nalazile zbornica, ured ravnatelja i uredi školske tajnice, psihologinje te ured računovodstva škole. U zbornici su dvije profesorice sjedile i pričale ne obraćajući pozornost na Martina. On je produžio dalje i pokucao na drvena hrastova vrata na kojima je pisalo „Ravnatelj.“

- Da? - začuo se jaki muški glas iznutra.

Martin je ušao u prostoriju i predstavio se. Ravnatelj Jakov, muškarac u pedesetima, srednje visine, krupnog tijela i pomalo mrkog pogleda gledao je u Martina, sjedeći u fotelji za radnim stolom punim različitih spisa. Prostorija je bila ispunjena sunčevim svjetlom koje je dolazilo kroz veliki prozor. U sredini sobe bio je drveni stol s četiri fotelje, a uz desni zid sobe dva velika hrastova ormara sa spisima. Na lijevom zidu bili su križ i hrvatski grb.

- Izvoli? - rekao je ravnatelj Jakov.

- Došao sam razgovarati o poslu. Diplomirao sam prije nekoliko dana pa sada tražim posao. Znate, ja sam bio učenik ove škole - reče Martin.

- Da? - upitno ga je gledao ravnatelj svojim crnim očima.

- Postoji li mogućnost da dobijem posao ove školske godine? - upitao je Martin.

- Hajde, sjedni - reče ravnatelj i pokaza mu rukom na jednu od četiri fotelje za stolom. Martin je sjeo, iščekujući što će Jakov dalje reći.

- Znaš, Martine, nije to tako jednostavno - započeo je govor ravnatelj. – Školska godina je već počela. Ja sam rasporedio zaduženja nastavnika, to jest, odredio tko će predavati koji predmet u kojem razredu. Ima jedan profesor geografije, koji bi uskoro trebao ići u mirovinu, pa ga ti možeš naslijediti. Radi se o profesoru Marku. Znaš ga?

- Da, znam. A kada bi on trebao otići u mirovinu? - upita Martin.

- Pa, otprilike za dvije - tri godine - odgovori ravnatelj.

- Za dvije - tri godine? - pomalo razočarano reče Martin. - Pa to i nije baš uskoro.

- Što ćeš, takav je život - odvrati ravnatelj. - Mora se čekati na neke stvari. Sve u svoje vrijeme.

- Ima ovdje i neka zaposlenica po imenu Željka. Čuo sam da ona ovdje radi i da nije po zanimanju prosvjetni djelatnik - reče Martin.

Ravnatelju nije bilo ugodno što je Martin spomenuo Željku. Jablangrad je mali grad i u njemu svatko svakoga poznaje. Ljudi pričaju svašta jedni o drugima, baš kao i u bilo kojem manjem mjestu. Martinova majka Marija čula je od nekih poznanika kako je ravnatelj Jakov zaposlio u školi Željku na radno mjesto profesorice povijesti, iako je ona navodno studirala arhivistiku u Zagrebu. To nije bilo prosvjetno, nastavničko zanimanje. Drugim riječima, Željka je trebala raditi u nekom arhivu a ne u školi.

Željka je morala položiti razlikovne ispite iz hrvatske povijesti te nekoliko ispita iz takozvanog pedagoško - psihološkog obrazovanja. Sve u svemu, bilo je tu desetak predmeta (kolegija) koje je ona trebala ići polagati na jedan fakultet u Zagrebu, smjer povijest, gdje je i Martin studirao kako bi stekla zakonsko pravo raditi u školi.

- Točno je da Željka nije profesorica povijesti. Ona je studirala arhivistiku u Zagrebu. Moram reći da je Željka jedna vrlo stručna i sposobna osoba - odgovorio je ravnatelj. – Ona je došla raditi u školu tijekom rata kad nitko drugi ovdje nije htio raditi. Ja sam je molio da dođe, ona je to prihvatila i zbog toga sam joj veoma zahvalan. Ipak, u skladu sa zakonom, zaposlio sam je na rok od 90 dana, a u međuvremenu će biti raspisan natječaj u dnevnom tisku, pa se ti možeš javiti na taj natječaj. To bi bilo sve za sada!

- U redu! Do viđenja! - rekao je Martin, ustao iz fotelje i krenuo prema vratima ureda. Kad je već uhvatio kvaku na vratima, ravnatelj je rekao. –Čekaj! Dođi opet za dva dana. Ja ću obaviti neke razgovore, pa ću vidjeti mogu li što učiniti za tebe.

- Dobro! Hvala! Vidimo se onda za dva dana! - odgovori Martin i izađe iz ureda. Spustio se stepenicama u predvorje i kad je izlazio iz škole, zvono je označilo kraj školskog sata.

Martin je zamišljeno išao ulicom prema zgradi u kojoj je bio stan njegovih roditelja s kojima je živio. Nije obraćao pozornost na ljude na ulici. Polako hodajući, razmišljao je o razgovoru s ravnateljem Jakovom. Taj čovjek bio je profesor biologije i kemije. Martinu nije predavao u srednjoj školi, ali su drugi učenici o njemu pričali strašne priče. Grub je, galami na njih, nepravedno ocjenjuje i tome slično. Uvijek ima učenika koji vole ogovarati svoje nastavnike, pa Martin baš i nije vjerovao svemu što je čuo.

Ipak, bilo je poznato da je Jakov bio član Partije u prošlom sustavu i njezin povjerenik u školi. Martin se sjetio kako je Jakov u drugoj polovici 1980 - ih obilazio razrede po školi i nagovarao učenike da se učlane u Partiju. Bilo je to vrijeme kada je ljudima bilo dosta komunizma, tako da su se u Martinovu razredu samo dvojica učenika na to odlučila. Kasnije su rekli da su to napravili „fore radi, da ispadnu frajeri.“ Jakov je u Martinovu razredu govorio kako bi bilo dobro da se oni, učenici, učlane u Partiju i požalio se kako malo učenika danas želi biti članovi Partije. Naravno, pa komunizam je tada bio u stanju laganog propadanja, baš kao i socijalistička Jugoslavija. Omladini više nisu bili uzor drug Tito i njegovi partizani, već Coca Cola, rock and roll, Hollywood i druge stvari sa Zapada.

Stvaranjem samostalne i demokratske Republike Hrvatske, Jakov je osjetio da pušu neki novi vjetrovi, pa se među prvima u Jablangradu učlanio u Stranku Hrvatske Nezavisnosti (SHN). Ubrzo je postao voditelj lokalne podružnice SHN - a i na račun toga i ravnatelj škole. Kako je SHN osvojila većinu na političkim izborima u cijelom tom kraju, ravnatelj Jakov imao je podršku gradskih i županijskih organa vlasti.

Vrativši se u stan, Martin je ispričao roditeljima kako je prošao razgovor s ravnateljem škole. Izrazio je nadu da će se za dva dana možda naći nešto posla i za njega, kako je to ravnatelj obećao. Majka Marija i otac Stjepan nisu bili sretni ishodom razgovora. Majka je bila domaćica, visoka i krupna žena tamne kose pomalo prošarane sijedim vlasima. Otac, čovjek manjeg rasta i ozbiljna izraza lica, radio je kao skladištar u jednom poduzeću u Jablangradu. Otišao je u punu starosnu mirovinu u jesen 1993., tako da je Martin nastojao čim prije diplomirati, zaposliti se i zarađivati svoj vlastiti novac kako roditeljima ne bi bio financijski teret. Majka nije imala mirovine dok se od male očeve radničke mirovine jedva preživljavalo.

Marija je bila rodom iz Bosne i kao dijete napatila se za vrijeme Drugoga svjetskog rata, pa i kasnije. Ona je rekla: - Do sada je bila ocjena, a od sada će biti ucjena!

- Kako to misliš, ucjena? - pitao je Martin.

- Tako, tko zna što ravnatelj može tražiti od tebe u zamjenu za posao - rekla je ona.

- Daj, ne pričaj koješta - odgovorio je otac Stjepan, rodom iz jednog sela u okolici Jablangrada. - Pa nije valjda takav čovjek! Osim toga, ima još škola po Hrvatskoj. Negdje će se naći mjesta i za Martina.

- Neka bude tako - zamišljeno odgovori Martin, a onda sjede za stol u kuhinji kako bi ručao s roditeljima. Majka je upravo dovršila ručak.

Dva dana kasnije, u četvrtak 22. rujna 1994. Martin je ponovno krenuo prema srednjoj školi. Ovoga puta bio je zabrinut. Klimnuo je glavom na pozdrav nekolicini poznanika koje je sreo usput na ulici, ali nije bio raspoložen za razgovor. I ovaj put došao je u školu oko 10 sati prije podne baš kao i prekjučer. Želio je izbjeći gužvu na hodnicima za vrijeme školskog odmora i u miru popričati s ravnateljem.

Na ulazu u školu sreo je domara koji ga je pozdravio. Martin je odgovorio na pozdrav i produžio dalje stepenicama na kat. Kad se popeo na kat, čuo je glasan smijeh iz jedne prostorije. Bila je to „soba za odmor“. Tu su profesori koji nisu imali nastavu taj školski sat mogli sjesti i popričati, popiti kavu i zapaliti cigaretu.

Martin je krenuo prema vratima ravnateljeva ureda, kad je iz kancelarije pored njegova ureda izašla visoka, mršava gospođa s naočalama i kratkom plavom kosom. Bila je to Vera, tajnica škole.

- Vi trebate nekoga? - upitala je.

- Dobar dan! Da, idem na razgovor kod ravnatelja - odgovorio je Martin i pokucao na njegova vrata.

- Naprijed! - začuo se ravnateljev glas. Martin je ušao unutra.

- Dobar dan! Evo mene opet! - reče on pomalo šaljivo. - Došao sam na razgovor o poslu. Rekli ste mi prekjučer da opet dođem, da bi možda bilo nekog posla i za mene.

- Da, rekao sam! - odgovori polako ravnatelj Jakov, pritom uzdahnuvši. - Sjedni!

- Hvala! - odgovori Martin i sjedne opet u istu fotelju pored drvenog stola kao i prije dva dana. - Onda, imate li kakvih dobrih vijesti za mene?

- Baš i ne! - reče ozbiljno ravnatelj. - Pogledao sam sva zaduženja nastavnika. Svi školski predmeti su podijeljeni među profesorima, nastava je već ustaljena, tako da za sada nema ništa!

- A što je s onim natječajem za profesora povijesti koji namjeravate raspisati?

- Koji natječaj? - pogleda ga ravnatelj začuđeno.

- Rekli ste mi prije dva dana da ste Željku primili na posao na 90 dana, te da ćete u međuvremenu raspisati natječaj za radno mjesto profesora povijesti na koji se mogu javiti - objasnio je Martin.

- A to! - odvrati ravnatelj. - Ništa od toga! Željka je zaposlena na rok od godinu dana.

- Kako na godinu dana? Pa rekli ste da je primljena na samo 90 dana - čudio se Martin.

- Da, ali ona je fakultetski obrazovana osoba s visokom stručnom spremom. Takve se zapošljava na godinu dana - objasnio je ravnatelj.

Martin je ostao u čudu. Nije znao što bi rekao. Osjetio je knedlu u grlu. Malo je pocrvenio od nelagode i razočaranja.

- Kao što sam ti rekao prije dva dana, profesor Marko koji predaje geografiju odlazi u mirovinu za koju godinu. Postoji mogućnost i to velika da dobiješ njegovo radno mjesto - pokušao ga je oraspoložiti ravnatelj.

- Znači da ove školske godine nema šanse da dobijem posao u ovoj školi? - upitao je Martin.

- Pa, ima nešto viška sati! - reče ravnatelj gledajući u neke papire na svom stolu. - Da li bi mogao predavati latinski i engleski?

Martin je bio zbunjen. Nije znao što bi odgovorio. Nekoliko trenutaka vladala je tišina u uredu. Ravnatelj je gledao u njega upitnim pogledom. „Što sada reći?,“ mislio je Martin.

- Ne, ipak ne bih - odgovori on. - Ja sam profesor povijesti i geografije i želim predavati te predmete za koje sam stručan. Ja latinski nemam pojma, a engleski znam nešto malo, nedovoljno da ga predajem.

- Onda ništa - odgovorio je ravnatelj. - Morat ćeš čekati dok profesor Marko ne ode u mirovinu. Možeš mi dati svoje osobne podatke, adresu i broj telefona, pa ću te nazvati kada bude vrijeme da se raspiše natječaj za novog profesora geografije.

Martin je dao sve podatke koje je ravnatelj tražio. Zatim ga je pozdravio i izašao iz njegova ureda. Vraćajući se kući, Martin je razmišljao o oba razgovora s ravnateljem škole.

„Prvo je rekao da je Željka primljena na rok od 90 dana, a sad da je dobila posao na godinu dana,“ razmišljao je Martin zbunjeno i pomalo ljutito. „Ona nije prosvjetni djelatnik po struci, pa ne bi ni trebala raditi u školi. Ja kao profesor povijesti i geografije imam veće pravo od nje da radim u školi. Osim toga, sumnjam da je na studiju arhivistike učila gradivo hrvatske povijesti koje se predaje u školama po Hrvatskoj. Ako nešto i zna o tome, to nije dovoljno.“

Nakon par trenutaka, Martin se sjetio još jednog detalja. „Rekao je da su svi školski predmeti podijeljeni među profesorima, a onda mi ponudio da predajem latinski i engleski. Kako to?“

Došavši u stan, Martin je prepričao roditeljima svoj razgovor s ravnateljem. Oni su bili iskreno razočarani i povrijeđeni. Njihov sin bio je uzoran učenik i odlikaš, a sada u toj školi ne može raditi jer je ravnatelj Jakov dao prednost nekoj ženi sa strane, koja čak nije ni prosvjetna djelatnica po struci. Željka je došla s drugog kraja Hrvatske živjeti u Jablangrad jer se udala za jednog lokalnog momka.

- Što ćeš sada učiniti? - upitala je Martina majka.

- Sutra ću otići tražiti posao u osnovnu školu. Možda tamo budem bolje sreće - odgovorio je Martin.

- Možda, jer tamo isto radi jedan nestručnjak - odgovori majka. - Navodno je ravnatelj te škole zaposlio Luku, diplomiranog inženjera prometa da predaje povijest. Zamisli ti to!

- Kako je on dobio posao u školi? - pitao je Martin.

- Njegov otac radi u Crvenom križu i dijeli humanitarnu pomoć kako izbjeglicama i prognanicima, tako i nekim domaćim ljudima. Zato su mu i zaposlili sina - reče ogorčeno majka Marija.

- Ti svakako imaš veće pravo predavati povijest od njega - reče otac. - Pa ti si studirao povijest!

- I geografiju, tata! - odvrati Martin. - Pa, svakako sam stručniji za rad u školi od tog inženjera. Vidjet ćemo sutra!

Sutradan, u petak 23. rujna 1994. Martin je posjetio ravnatelja Osnovne škole Jablangrad. Došao je u vrijeme prijepodnevnog velikog odmora, pa je školsko dvorište bilo puno učenika koji su razgovarali, smijali se i igrali. Martin se probio kroz tu graju, ušao u školu i pitao dežurnog nastavnika gdje je ured ravnatelja. Kao što je i pretpostavljao, ravnatelj Darko nije mu izašao ususret. Razgovor je bio vrlo kratak.

- Dobar dan! Trebate li nastavnika povijesti? - pitao je Martin.

- Ne, sva radna mjesta su popunjena - odgovorio je ravnatelj kratko.

- Čuo sam da ovdje predaje povijest jedan diplomirani inženjer prometa po imenu Luka. Je li to istina? - Martin je bio radoznao.

- On je radio ovdje neko vrijeme, ali je otišao. Mi smo u međuvremenu zaposlili jednog profesora povijesti - odvratio je ravnatelj Darko. - Žao mi je! Za sada ne trebamo nove djelatnike.

Izašavši u školsko dvorište, Martin nije odolio a da ne pita dvije učenice koje su međusobno razgovarale radi li ovdje izvjesni Luka kao nastavnik povijesti.

- Da, radi, zovemo ga Luki - odgovorila je jedna učenica.

- Hvala - odgovorio je Martin i pošao kući ljut kao ris. „Inženjer prometa krade mi posao! Ravnatelj ga brani i laže da više tu ne radi! Na isti način ravnatelj Jakov u srednjoj školi čuva radno mjesto nekakvoj arhivistici Željki. Kako je to moguće?“

2. (Ne) prijatelji se u nevolji poznaju

Martinov neuspjeh u osnovnoj školi bio je znak roditeljima da nešto poduzmu. Oni su bili dobri Hrvati i vjerni katolici oduvijek, još u vrijeme socijalizma i bivše države, kada su se mnogi drugi izjašnjavali kao Jugoslaveni i bojali ići u crkvu. Vjerujući prijateljima, oni su im se obratili za pomoć. Tko će ti pomoći ako ne tvoj?

Majka je tih dana, krajem rujna 1994. na ulici srela Josipa, dugogodišnjeg profesora engleskog jezika, koji je u to vrijeme bio voditelj prve, takozvane gimnazijske smjene u Srednjoj školi Jablangrad. Josip je bio čovjek u kasnim četrdesetima, srednje visine i lijepog, vedrog lica. On je uvijek bio spreman za prijateljski razgovor i poneku šalu. Marija mu je rekla što se Martinu dogodilo u srednjoj školi, a Josip ju je pažljivo saslušao i rekao na kraju: - Razgovarat ću o tom pitanju s ravnateljem i javit ću vam čim nešto iskrsne.

- Hvala vam, profesore Josipe, to je baš lijepo od vas! - odgovorila je majka Marija.

Da, bilo je to lijepo od profesora Josipa kako se riješio Marije. Nije on ništa namjeravao poduzeti, bilo je to samo prazno obećanje. Kao voditelj gimnazijske smjene, Josip nije odlučivao tko će raditi u školi. Bio je to posao ravnatelja Jakova, čovjeka koji je znao biti itekako grub. Zato mu se Josip nije htio zamjerati. Kao voditelj gimnazijske smjene, on je radio u nastavi samo pola radnog vremena (oko 10 - 12 sati nastave tjedno), a ostalo vrijeme je kao pravi šef sjedio u svom uredu, rješavao papirologiju, izdavao naređenja profesorima, ulizivao se ravnatelju i tako čuvao svoju poziciju u školi. Treba li reći da je Josip bio član Stranke Hrvatske Nezavisnosti baš kao i ravnatelj Jakov? Mislim da ne treba. To se podrazumijevalo.

Druga osoba koja je mogla pomoći Martinu bio je velečasni Filip, krupan muškarac, nabreklih obraza i trbuha u pedesetim godinama života. U doba bivše države, Martin je išao na vjeronauk (kada mnogi njegovi vršnjaci nisu) i služio Filipu kao ministrant. Zbog toga je Martin povremeno trpio izrugivanja pojedinih vršnjaka, pa i učitelja i profesora u osnovnoj i srednjoj školi u Jablangradu.

Njegov otac Stjepan također je povremeno doživljavao neugodnosti na radnom mjestu zbog svog vjerskog opredjeljenja, zbog čega nije mogao napredovati u službi i postati nešto više od skladištara. Na patnju je Stjepan već odavno bio navikao. Rođen u ranim 1930 - ima, Stjepan je kao dječak proživio strahote Drugog svjetskog rata. S obzirom da je odbio biti član Partije, Stjepan se osjećao kao građanin drugog reda u bivšoj državi. Zato je on vjerovao da će jednog dana bezbožni socijalizam i Jugoslavija nestati, pa će Hrvatska konačno biti slobodna zemlja. To se i dogodilo početkom 1990 - ih. Sve troje (Marija, Stjepan i Martin) bili su presretni i puni ponosa što je njihova domovina Hrvatska konačno slobodna. Sad smo svoji na svome!

Velečasni Filip rado je zbijao šale sa svojim župljanima. Jednom prilikom, početkom 1990 - ih, dok je Martin studirao u Zagrebu Filip je pitao Stjepana: - Kako ste?

- A što da vam kažem, velečasni - odgovorio je on. - Teško se živi, nikad nema dovoljno novca.

- Što će vama novci? - upitao je podrugljivo Filip.

Doista, što će Stjepanu novac? Imao je on suprugu koja nije radila ni u jednom poduzeću i sina na studiju, što znači da su njih troje živjeli od njegove male plaće skladištara. S druge strane, što će novac velečasnom? Nije imao ženu ni djecu, ali mu novca nikada nije bilo dovoljno. Jednom prilikom, negdje u ljeto kasnih 1980 - ih, velečasni Filip se požalio Stjepanu da bi katolike Jablangrada trebalo biti sram što on mora voziti „Zastavu 101“ ili „Stojadina,“ kako se taj auto tada popularno nazivao. Prema Filipovu mišljenju, on bi trebao voziti Mercedes ili barem Golf. Time je Filip htio dati do znanja kako mu vjernici daju malo novaca.

Martin se nije slagao sa stavom velečasnog Filipa. „Ako je Isus mogao svečano ujahati u Jeruzalem na magarcu, a ne na kićenom konju vrancu ili bijelcu, onda bi i velečasni trebao biti zadovoljan sa „Stojadinom“,“mislio je Martin.

Iako je kukao oko nestašice novca, Filip je itekako naplaćivao sprovode, vjenčanja i krštenja svima, pa i onima koji su mu rijetko dolazili u crkvu. Najveće novce Filip bi skupio u vrijeme blagoslova obitelji za božićnih i novogodišnjih blagdana kada je svima koji su bili na popisu župljana u registru župe dolazio u pohode išli oni u crkvu ili ne. Obavio bi blagoslov i uzeo novce sa stola. Neki koji mu nisu uopće dolazili u crkvu niti su slali djecu na vjeronauk znali bi mu dati i mnogo više novca nego što je bilo uobičajeno, samo da im ništa ne prigovara.

- Ljudi ne idu u crkvu, ne mole se, daju malo novaca - znao bi reći velečasni. Bili su to glavni grijesi njegovih župljana. Jednom prilikom, početkom 1980 - ih, dok su se zajedno vraćali iz crkve, Stjepan je rekao Martinu kako velečasni više cijeni one koji u crkvu ne idu ali mu daju novaca. Martin kao dječak nije razumio što tata govori, ali mu je kasnije postalo jasno.

Velečasni Filip narugao se i Martinu tijekom njegova studija. Jednom prilikom pitao je majku Mariju zašto Martin nije ostao doma i studirao povijest i geografiju. To su predmeti koji se mogu učiti od doma, ne moraš ići na fakultet. Barem je tako mislio velečasni Filip. Na to je Marija pitala zašto njegova sestra Jela nije studirala poljoprivredu doma? Zašto je ona išla studirati poljoprivredu na fakultet? Mogla je uz svog oca i majku raditi u vrtu, voćnjaku i na njivi te tako naučiti osnove poljoprivrede.

Filipova sestra živjela je i radila kao diplomirana inženjerka poljoprivrede u jednom mjestu na drugom kraju Hrvatske. Na Marijino pitanje o sestrinom studiranju Filip nije imao ništa za reći. Možda je mislio kako je bolje ne upuštati se u dalju raspravu s Marijom koja je bila itekako ljuta jer se velečasni rugao na račun njezina sina.

Dakle, takvom župniku Martinov otac obratio se za pomoć jedne nedjelje početkom listopada 1994. Nakon što je završila jutarnja sveta misa, Stjepan je čekao Filipa ispred crkve. Velečasni se nije žurio. Nakon što je skinuo misno ruho, malo je popričao u sakristiji s nekim župljanima, a nekima je naplatio i mise za pokojnike koje su ti župljani tražili. Zatim je na vratima crkve sreo još dvoje župljana koji su ga nešto trebali pitati.

Na kraju, velečasni je krenuo prema župnom stanu, udobno opremljenoj kući kakve se ne bi postidio ni gradonačelnik Jablangrada, a ni bilo koji župan.

- Velečasni, mogu li vas nešto pitati? - pristupio je Stjepan.

- Da, recite? - Filip je zastao i konačno obratio pozornost na Stjepana.

- Znate, velečasni, moj sin Martin bio je u osnovnoj i u srednjoj školi tražiti posao. Odbili su ga, iako je bio dobar učenik u osnovnoj i srednjoj školi i nedavno je diplomirao povijest i geografiju. Zamislite, u osnovnoj školi diplomirani inženjer prometa predaje povijest, dok u srednjoj školi povijest predaje neka arhivistica koja nije prosvjetna djelatnica po struci - žalio se Stjepan dobrom župniku Filipu.

- A zašto oni ne bi predavali povijest? - pitao je Filip.

- Kako, zašto? - čudio se Stjepan. - Pa oni nisu stručni za te predmete.

- Oni mogu predavati u školi - odgovorio je Filip, složivši usta u blagi osmijeh.

- Kako to mislite, mogu predavati u školi? A moj sin Martin?

- Što s njim? - pitao je Filip, i dalje blago se smiješeći.

- On je studirao povijest i geografiju i diplomirao je. Kao profesor povijesti i geografije, on treba raditi u školi, a ne ono dvoje - odgovorio je Stjepan, pomalo shvaćajući da župnika zapravo nije briga za to što on njemu govori.

- Gledajte, Stjepane, ravnatelj škole odlučuje tko će raditi u školi. Ako ravnatelj ima povjerenja u nekoga i smatra da on zna raditi taj posao, on će ga zaposliti - objašnjavao je Filip kako se to radi u školi. Pritom je polako krenuo prema župnom stanu.

- Mislio sam da vi razgovarate s ravnateljima obje škole o tome, da kažete koju dobru riječ za Martina - Stjepan je bio uporan.

- Nemam ja tu što razgovarati s ravnateljima, Stjepane - odgovorio je Filip i pružio korak, nastojeći izbjeći dalji razgovor. - Ravnatelji imaju svoj posao, a ja svoj. Neću im se miješati u posao.

Stjepan je razočarano gledao za župnikom koji je odlazio bez namjere da mu pomogne. Župnik je tada predavao vjeronauk u srednjoj školi u Jablangradu, što mu je bio dodatni izvor prihoda.

- Vrana vrani oči ne kopa - zaključila je majka Marija kad se Stjepan vratio u stan i ispričao svoj razgovor s župnikom Filipom. - On se slizao s ravnateljem Jakovom i ne želi mu se zamjeriti. U školi zarađuje dodatni novac predajući vjeronauk.

- Ali to nije u redu - rekao je Stjepan. - Mi smo njegovi župljani. Išli smo u crkvu i za vrijeme socijalizma, kad su se neki današnji Hrvati izjašnjavali kao Jugoslaveni i bojali ići u crkvu. Martin je ministrirao u crkvi. Zar to sada ništa ne znači?

- Izgleda da ne znači - ljutito je odgovorila Marija. - Možda profesor Josip kao voditelj gimnazijske smjene učini nešto za Martina.

Martin je šuteći slušao taj razgovor. Bio je ljut, povrijeđen i nije znao što bi dalje. On je bio uzoran učenik u osnovnoj i srednjoj školi. Prvih šest razreda osnovne škole završio je s vrlo dobrim uspjehom, a sedmi i osmi razred s odličnim uspjehom. Bio je odlikaš i u srednjoj školi, u sva četiri razreda, pa je oslobođen polaganja mature (završnog ispita). S uspjehom je diplomirao na studiju povijesti i geografije u Zagrebu. Veliku većinu kolegija (predmeta) položio je u prvom pokušaju s ocjenama vrlo dobar (4) i odličan (5), dok su neki njegovi kolege izlazili i po pet - šest puta na isti ispit. „Zar je sav taj trud bio uzalud?,“ pitao se Martin.

On je imao dva starija brata, Pavla i Marka. Pavao je bio veselo dijete, ali i veoma nestašan. S godinama, kad je zašao u pubertet, počeo je krasti novce iz kuće i posuđivati od prijatelja, a bilo je i dana kad bi se u nekoj gostionici napio i potukao, tako da je i ondašnja milicija (policija ) imala s njim posla. Nakon završene srednje škole i odsluženog vojnog roka, Pavao je otišao živjeti u Zagreb. Našao je posao u nekom zagrebačkom poduzeću, ali nije dugo tamo ostao. Loše je radio, bio svadljiv i mnogo pio. Sve je to roditelje teško pogađalo. Na kraju se oženio i skrasio u jednom selu pored Sesveta. Dobio je i dvoje djece, kćerku i sina, uozbiljio se i radio na zemlji kao poljoprivrednik.

Drugi Martinov brat Marko bio je također vesele naravi, druželjubiv i prilično lijen. Volio je zabave, putovanja i druženja. To je i bio razlog zbog čega nije završio nijedan od nekoliko fakulteta koje je upisao. U biti, nije se maknuo od prve godine studija ni na jednom fakultetu. U Zagrebu je živio kao podstanar i radio povremeno različite poslove. Roditelji su bili razočarani i s njegovim ponašanjem. Oni su se mnogo namučili da Pavla i Marka odgoje kao poštene i marljive ljude.

Martin je bio treći sin i majka mu je znala reći u šali: - Ti ćeš biti moj treći infarkt! Pavao je bio prvi infarkt, Marko drugi, a ti ćeš biti moj treći infarkt!

Da se to ne dogodi, Martin se doista pristojno ponašao i marljivo učio kako bi barem on roditeljima osvjetlao obraz. U tome je i uspio, ali uz velike napore i živeći veoma skromno. Sada, kad je konačno sav taj trud trebao biti okrunjen dobivanjem posla profesora povijesti i geografije u rodnom gradu, činilo se da od svega neće biti ništa.

Ipak, Martinovi roditelji nisu odustajali. Utopljenik se za slamku hvata! Međutim, često puta to baš i nije slamka spasa. Kada ljudi traže pomoć, događa se da naiđu na ljude koji im ne mogu ili ne žele pomoći. Tako je bilo i u Martinovu slučaju.

Prvi je bio informatičar Jozo. Martinovi roditelji poznavali su Jozu iz viđenja, kao i njegovog oca i majku. Jozo je studirao informatiku dulji niz godina. Kao apsolvent informatike zaposlio se u Srednjoj školi Jablangrad. Službeno je bio apsolvent kojemu je ostalo još nekoliko ispita do diplome. Međutim, po njegovu znanju i ponašanju čovjek bi zaključio da mu treba mnogo više do kraja studija od samo nekoliko ispita.

Martinov otac Stjepan pitao je Jozu sredinom listopada 1994. može li kako pomoći. Martinu je ta ideja bila pomalo smiješna. Ako velečasni Filip i profesor Josip, voditelj prve smjene u Srednjoj školi Jablangrad ne učine ništa, što može učinit jedan obični zaposlenik koji ovisi o milosti ravnatelja? Kako god, Martinov otac mislio je da vrijedi barem pokušati.

Međutim, Jozo je odgovorio: - A zašto Željka ne bi predavala povijest u školi?

- Zato što ona nije prosvjetni djelatnik - odgovorio je Stjepan.

- Kako nije? Ona radi u školi, dakle ona jest prosvjetni djelatnik - uzvratio je Jozo.

- Ali ona nema pravu stručnu spremu za taj posao, moj sin ima. On je profesor po struci - pokušao je Stjepan objasniti Jozi, ali uzalud.

- Ne, Željka radi u školi zato što je stručna. Ona zna raditi - zaključio je Jozo.

On je povremeno častio kolektiv Srednje škole Jablangrad pečenom prasetinom, janjetinom, ćevapima, kolačima i slično. Bio je to lijep običaj. Povodom rođendana ili nekom drugom prigodom Jozo bi donio u zbornicu poslije nastave ili za vrijeme velikog odmora nešto za pojesti i popiti. Kolektiv, to jest zaposlenici škole, a među njima i ravnatelj Jakov, pojeli bi i popili na Jozin račun i zaključili kako je on jako dobar čovjek. Tako je Jozo, nezavršeni student informatike sebi osiguravao podršku kolektiva i ravnatelja i čuvao si radno mjesto u školi. Uostalom, baš kao i navodno diplomirana arhivistica Željka, i Jozo je radio u školi zahvaljujući milosti ravnatelja Jakova. Što bi se Jozo zauzeo za nekakvog profesora povijesti i geografije? Tako bi se samo zamjerio ravnatelju Jakovu i drugim ljudima koji su u kolektivu voljeli i podržavali Željku. Uostalom, vrana vrani oči ne kopa!

Druga poštenjačina koju su Martinovi roditelji znali bio je Goran, profesor poljskog jezika. Nakon 8 godina studiranja Goran je konačno diplomirao, ali nigdje nije mogao naći posao s tim zvanjem. Poljski baš i nije bio jezik koji se tražio u Hrvatskoj tijekom 1990 - ih. Njegov stariji brat Antun diplomirao je arhitekturu i zaposlio se u Jablangradu u Gradskom uredu za urbanizam i prostorno planiranje. Za razliku od pomalo lijenog i apatičnog Gorana, Antun je bio veoma živ, inteligentan i marljiv čovjek. Dokazao se na studiju ali i u Gradskom uredu. Kao gradonačelnikov prijatelj, Antun je uspio uz njegovu podršku srediti posao u školi za svog brata Gorana. Tako je on dobio cijeli niz predmeta za predavanje, između ostalog latinski jezik i nešto sati nastave geografije. Od svakog predmeta po par sati nastave uz još neka zaduženja u školi, pa se skupilo dovoljno sati rada da Goran može imati puno radno vrijeme i primati punu plaću. Neka čovjek radi i zaradi! Koliko će učenici naučiti latinskog i geografije od jednog profesora poljskog jezika, koga briga? Ako ne nauče, sami učenici su krivi, jer su lijeni i nezainteresirani za učenje i nastavu! Tako je barem mislio Goran.

Martinova majka Marija poznavala je Antuna i Gorana, kao i njihove roditelje. Ona je u drugoj polovici listopada 1994. srela u gradu Gorana taman kad se vraćao iz škole. Nije mogla a da mu ne kaže za nepravdu koju je Martin doživio, ali je Goran zauzeo isti stav kao i velečasni Filip i informatičar Jozo. Pitao je zašto Željka ne bi radila u školi, pa ona je stručna, zna raditi i tako dalje. Marija je bila duboko povrijeđena i razočarana ovakvim Goranovim ponašanjem.

- A jesi li i ti stručan za rad u školi? - pitala je Marija bijesno. - Ti predaješ geografiju umjesto mog sina i njemu kradeš posao. Profesor poljskog jezika predaje latinski! Da ti brat nije prijatelj s gradonačelnikom, ne bi jedan dan radio u školi. Sram te bilo!

Goran je uvrijeđeno zašutio i produžio ulicom prema svojoj kući. Nekoliko dana kasnije, Marija je srela Antuna u centru grada i prigovorila mu zašto njegov brat Goran u školi predaje geografiju umjesto Martina.

- Moj brat je stručan i sposoban djelatnik. On je fakultetski obrazovan i ima diplomu - rekao je Antun.

- Ima diplomu, ali iz kojeg predmeta? - pitala je Marija. - Sigurno nema diplomu profesora latinskog jezika ni profesora geografije.

- Ali ima diplomu - veselo je odgovorio Antun i otišao svojim poslom, dok je Marija bijesno gledala za njim.

- Tko ima vezu za posao, ne treba mu diploma ni potrebno obrazovanje - rekao joj je jedan rođak. - Tako to ide.

- Žalosno - odgovorila je Marija.

Bila je ljuta na ravnatelje Jakova i Darka, kojima su arhivistica nenastavnog smjera i diplomirani inženjer prometa bili bolji za predavanje povijesti i geografije od njezina sina. Otac Stjepan također je bio ogorčen. Njih dvoje, zajedno s Martinom polako su uviđali da se neke stvari nikada ne mijenjaju. Tko je bio gospodin prije, to je i sada. Siromašni ostaju na dnu! Ako nisi iz uglednije obitelji ili nemaš nečiju podršku, imaš velike šanse da ostaneš na dnu bez obzira na svoje obrazovanje, trud i sposobnosti.

3. Martinovo prvo zaposlenje u Zagrebu

Vidjevši da za njega nema posla u Jablangradu, Martin je odlučio tražiti posao negdje dalje, po mogućnosti u Zagrebu. „Tamo ima mnogo osnovnih i srednjih škola,“ mislio je on,“prije ili poslije neki će profesor ili profesorica povijesti ili geografije uzeti bolovanje ili otići u mirovinu.“ Martin je čak kontaktirao telefonom neke ljude u Ministarstvu edukacije koji su bili savjetnici za povijest i geografiju. Nitko mu od njih nije znao ništa konkretno reći, a jedan savjetnik za geografiju odgovorio mu je da do njega takve informacije ne dopiru. „Bitno je da svi vi tamo u Ministarstvu imate osiguran posao i plaću,“ mislio je ljutito Martin,“jedan mladi profesor traži posao i oni ne mogu dati nikakav koristan savjet. Glavno da se u medijima povremeno piše kako nema dovoljno prosvjetnih djelatnika, nema tko predavati po školama.“

Martin je s vremena na vrijeme znao otići u Gradsku knjižnicu i čitaonicu kako bi pročitao dnevni tisak. Listajući novine, primijetio je da u njima škole objavljuju natječaje za radna mjesta, među njima i natječaje za profesore povijesti i geografije. On je počeo svakodnevno ići u Gradsku knjižnicu i čitaonicu i marljivo pregledavao dnevni tisak. Kada bi našao neki oglas za sebe, Martin bi napisao molbu za natječaj koju bi zajedno sa svojim životopisom i kopijama traženih dokumenata poslao poštom na adrese škola.

Potkraj studenog 1994. jedna srednja škola u Zagrebu pozitivno je odgovorila na Martinovu molbu za posao. Ta škola tražila je zamjenu za stalnu djelatnicu, profesoricu geografije koja je bila na rodiljnom dopustu. Martin je otišao na razgovor u Zagreb s Miljenkom, ravnateljem škole. Dva dana kasnije javili su mu iz tajništva škole da je dobio posao profesora geografije na puno, određeno radno vrijeme do kraja kolovoza 1995. godine. Profesoricu geografije zamjenjivala je jedna apsolventica koja nije diplomirala u međuvremenu, pa je škola raspisala natječaj za profesora/profesoricu geografije. Kako je Martin imao diplomu, on je bio stručniji za rad u školi od te apsolventice.

Martin je s ravnateljem Miljenkom dogovorio da će početi raditi u školi od ponedjeljka, 12. prosinca 1994. Bližila se promocija (dodjela diploma) na fakultetu na kojem je Martin diplomirao, a trebao si je naći i smještaj u Zagrebu. Iako su mu braća ponudila svaki posebno da se smjesti kod njih, Martin je to odbio. Želio je imati svoj vlastiti smještaj i mir.

Početkom prosinca 1994. bila je svečana promocija na fakultetu za Martina i drugih 100 - ak mladih i nešto ne baš tako mladih ljudi. Svi su oni od dekana fakulteta dobili diplome u ruke. Bili su to stručnjaci raznih usmjerenja. Promociji su bili nazočni Martinovi roditelji te braća Pavao i Marko. Oni nisu često dolazili doma u Jablangrad, a kad bi došli, najčešće bi dolazilo do svađe između njih s Martinom i roditeljima, pa bi oni uvrijeđeno odlazili natrag u Zagreb. Ovaj puta sve je prošlo prilično mirno. Nakon svečane promocije otišli su zajedno u jedan restoran, naručili ručak i piće, malo porazgovarali, a zatim se razišli. Pavao i Marko otišli su svojim poslom, dok su se Martin i roditelji vratili vlakom u Jablangrad.

Nekoliko dana nakon promocije Martin se vratio u Zagreb kako bi našao stan u kojem će živjeti za vrijeme svog boravka u tom gradu. Uskoro je trebao početi raditi u onoj srednjoj školi. Prateći oglase za sobe i stanove u dnevnom tisku, Martin je tog dana od ranog jutra obišao nekoliko adresa, ali mu se nisu svidjeli stanodavci ili kvaliteta smještaja. Nešto prije podneva sreća mu se osmjehnula.

Jedna udovica po imenu Ana iznajmljivala je sobu s kupaonicom u svojoj kući katnici na zagrebačkoj Peščenici. Martin je ušao u jednu trgovinu mješovitom robom i pitao prodavačicu za ulicu i kućni broj gdje je jedna obitelj iznajmljivala stan. U trgovini se zatekla i gospođa Ana.

- Dođite sa mnom, pokazat ću vam gdje je ta adresa - rekla je Ana Martinu dok je plaćala račun za hranu koju je kupila. Izašli su iz trgovine i malo porazgovarali. Martin joj je rekao da je profesor povijesti i geografije koji traži smještaj u Zagrebu jer uskoro počinje raditi u jednoj školi.

- Ako ne budete zadovoljni s tim smještajem koji tražite, slobodno dođite k meni. Ja vam mogu iznajmiti sobu s kupaonicom na katu svoje kuće - rekla je Ana i spomenula svoju adresu.

- Hvala - odgovorio je Martin i našao adresu koju je tražio. Stan mu se nije svidio, kao ni gazda, pa je otišao do gospođe Ane, unajmio povoljno sobu i kupaonicu na katu te tamo ostao sve do srpnja 1995. godine.

Martin je počeo s radom u srednjoj školi na samom kraju prvog polugodišta školske 1994./1995. godine. Što je radio tih posljednjih dana nastave? Zaključivao je ocjene i davao priliku učenicima s negativnim ocjenama da poprave „rezultat“ iz geografije. Na kraju, nitko od učenika u razredima u koje je Martin došao nije imao zaključenu negativnu ocjenu iz geografije.

Božićne i novogodišnje praznike Martin je proveo doma s roditeljima, Došli su na par dana i Pavao i Marko. Sve u svemu, razgovaralo se ponajviše o Martinovu uspjehu i planovima za budućnost. Roditelji, kao i Martinova braća bili su sretni što je uspio naći posao u Zagrebu nadajući se da će ga sreća pratiti i u budućnosti.

Martin je u školi predavao samo geografiju bez ijednog sata nastave povijesti. Na svoju sreću, nije bio razrednik ni jednom razredu. To može biti velika briga za nastavnika, odgovarati za red i disciplinu u jednom razredu. Osim nastave, Martin i njegovi kolege imali su i razna druga zaduženja za punu radnu normu i punu plaću. Ta zaduženja bila su dežurstva u školi, prisustvovanje sjednicama Nastavničkog vijeća, pripreme za nastavu doma i tome slično. Martinova neto plaća iznosila je oko tisuću šesto i pedeset kuna plus oko tristo kuna za putne troškove. S tako malom plaćom jedva je preživljavao. Dok bi platio stanarinu, mjesečni pokaz za tramvaj i autobus te nešto novca potrošio na hranu, Martinu je jedva ostajalo novca da svaki drugi vikend vlakom ode u Jablangrad. Majka mu je pralja rublje doma tako da je tu uspio uštedjeti nešto novca.

- Kuhari i konobari sa srednjom trogodišnjom školom imaju veću plaću nego ja s diplomom i fakultetskim obrazovanjem - znao je prigovarati Martin.

- Budi sretan da radiš - odgovarala je majka. - Ima i gorih poslova. Bit će bolje!

- Da, bit će! Nadajmo se - rekao bi Martin, iako baš i nije bio siguran da će budućnost biti bajna.

Iako nije rođen u Zagrebu, Martin ga je zavolio. On je odrastao u Jablangradu, ali je „sazorio“ u Zagrebu tijekom studija. Tu je vidio kako žive drugi ljudi izvan njegova malog grada. Studirajući i družeći se s ljudima iz raznih krajeva Hrvatske, pa i šire tijekom svog boravka u Zagrebu, Martin je naučio mnogo toga o životu.

Martin je imao problema na poslu. A tko ih nema? Ponajprije, iznenadio se kad mu je voditeljica smjene rekla da nema udžbenika geografije za neke razrede u kojima će predavati. Tako je Martin držao predavanja u tim razredima na temelju svojih studentskih bilješki s predavanja. Da si olakša posao, kupio je jedan udžbenik geografije za šesti razred osnovne škole, jer se u šestom razredu osnovne učila regionalna geografija svijeta po kontinentima. Isto to gradivo predavao je i Martin u trećim razredima te srednje škole. Osim toga, radio je i u prvim razredima gdje je koristio stari udžbenik geografije. Ovdje je Martin predavao opću geografiju (klima, reljef, tlo, vode na Zemlji, stanovništvo, naselja i gospodarstvo).

„Savjetnici za geografiju u Ministarstvu edukacije primaju plaću, dok profesori geografije predaju sa starim udžbenicima ili koriste svoje bilješke i staru stručnu literaturu još iz vremena bivše države,“ ljutito je razmišljao Martin,“ti savjetnici bi trebali malo brže raditi na pisanju novih, modernijih udžbenika.“

Učenici nisu bili tako loši. Par zločestijih učenika Martin je lako „smirio“ s nekoliko kritika i negativnih ocjena zbog nerada i neznanja. Kad su se popravili, ispravili su negativne ocjene. Martin je držao zanimljiva predavanja i rado se šalio s vremena na vrijeme, što su neki učenici smatrali „znakom“ da može početi kaos u razredu. E, neće ići! Barem ne kod Martina. On je gledao i slušao kako stariji kolege rade, pa je neke stvari o nastavi i radu s učenicima naučio i od njih.

Bilo je nekoliko dobrih kolega s kojima je Martin pričao u zbornici pod malim i velikim školskim odmorima, išao na kavu u školsku kantinu (gdje bi katkada kupio i sendvič za gablec) i zajedno išao kući autobusom ili tramvajem poslije posla. Pričali su o raznim temama, ali ponajprije o svojim učenicima, baš kao što i učenici rado pričaju o svojim nastavnicima.

Osim dobrih kolega, našla se tu i jedna babaroga. Bila je to Vedrana, profesorica geografije koja je predavala u drugim i četvrtim razredima. Ona je imala oko 12 godina radnog iskustva i ravnatelj joj je dao u zadatak da prati rad mladog kolege Martina. Ništa čudno! Međutim, gospođa je bila vrlo ambiciozna i puna sebe, pa je svoje veliko znanje i radne sposobnosti nastojala pokazati u svakoj prilici, čak i na štetu drugih zaposlenika.

Ta visoka i debeljuškasta brineta tražila je od Martina da je pita sve što mu nije jasno. Martinu je više - manje sve bilo jasno. Ako nešto nije znao, pogledao bi u udžbenik geografije ili u neku drugu stručnu knjigu koju bi posudio iz školske ili gradske knjižnice. Međutim, Vedrana je bila neumoljiva.

- Pitajte me sve što vas zanima! Slobodne me pitajte! Zašto me ne pitate? - davila je ona Martina svojom pomoći koju on nije trebao.

Reda radi, da ne ispadne nekulturan prema starijoj kolegici, Martin joj je postavio neka pitanja vezana za gradivo geografije, nešto u stilu „što vi mislite o ovome i onome, kako biste vi to napravili, što je ovo ili ono?“

- Vi to ne znate? Trebali biste znati, kolega Martine! To ste trebali naučiti na fakultetu! Jeste li vi uopće diplomirali? Pa vi imate rupe u stručnosti! - tako je njemu odgovarala draga kolegica Vedrana. Ona se nije ustručavala uzeti bilježnice od nekih učenika kojima je Martin predavao geografiju i označavati „greške“ u učeničkim bilješkama. Bile su to tobože Martinove „greške“ jer je prema Vedraninom mišljenju učenicima neke stvari krivo rastumačio. Cijela priča završila je velikom svađom u kabinetu geografije između Martina i Vedrane.

- Vi dokazujte svoje znanje sa sebi ravnima, a ne nada mnom - ljutito je rekao Martin. - Ja kao početnik ne moram znati sve što vi znate.

- Vi radite krivo, imate rupe u stručnosti - odgovorila je zajedljivo Vedrana.

- A vi imate rupe u karakteru - uzvratio je Martin uvrijeđeno.

- Molim? Što ste to rekli? Ponovite to! - bila je Vedrana raspoložena za svađu.

- Čuli ste me i neću ponavljati, a neću se bogme ni s vama svađati! Nađite nekog vaših godina pa se s njim raspravljajte, a svoje znanje pokazujte pred učenicima kojima predajete! - rekao je Martin i izašao iz kabineta geografije.

Vedrana se žalila ravnatelju Miljenku zbog Martinova navodnog neznanja, lošeg rada s učenicima i drskog ponašanja prema njoj kao starijoj kolegici. Ona ga je samo htjela naučiti nekim stvarima. Martin se potužio na njezino grubo i nekolegijalno ponašanje školskom pedagogu Borisu, koji je stao u Martinovu obranu. Martin se žalio i nekim drugim kolegama u kolektivu s kojima je bio u dobrim odnosima. Ti kolege ostali su zgroženi ponašanjem profesorice Vedrane. Ona se ljutito povukla, pa je Martin do kraja svog rada u toj školi imao mir od nje. „Hvala Bogu da u ovoj školi ima normalnih ljudi,“ mislio je Martin, zahvalan pedagogu Borisu i ostalim dobronamjernim kolegama. „To što Vedrana radi nije ništa drugo nego rušenje mog ugleda među kolegama i učenicima,“ zaključio je Martin, ogorčen njezinom bahatošću.

Svaki mladi prosvjetni djelatnik trebao bi obaviti stažiranje, to jest upoznati se s pravilima rada u školi, baš kao i u bilo kojoj drugoj struci. Martin je svoje stažiranje počeo u toj zagrebačkoj srednjoj školi. Osim profesorice Vedrane, za njegov rad bio je zadužen i školski pedagog Boris. Martin je s njim dosta razgovarao o radu u školi, a pored Vedrane i Boris je ponekad došao Martinu na školski sat u kontrolu da vidi kako radi. Dok je Vedrana uvijek imala nekih prigovora, pedagog Boris bio je mnogo blaži i konstruktivniji u svojim kritikama i prijedlozima. „Vedrana vjerojatno nikad ništa nije pogriješila, kao mlada profesorica sigurno je sve znala o radu u školi,“ mislio je Martin podrugljivo.

U stažiranje je spadalo i upoznavanje sa pravilnicima i zakonima koji vladaju ne samo u školi, već i u školstvu općenito. Martin je imao priliku pročitati pravilnik koji je određivao tko smije predavati pojedine predmete. Prema pravilniku, u to vrijeme samo su profesori i profesorice povijesti mogli predavati povijest u školama. „To znači da Željka kao diplomirana arhivistica nema zakonsko pravo raditi u školi,“ mislio je Martin, „ako je ona uopće diplomirala arhivistiku.“

Prema zakonu, ravnatelj škole mogao je zaposliti i nestručnu osobu, ali samo na 90 dana, a u međuvremenu je morao raspisati natječaj za to radno mjesto i natječaj objaviti u dnevnom tisku. Ako bi se javila stručna osoba, ravnatelj je trebao otpustiti nestručnjaka, a ako se ne javi nitko stručan, taj nestručnjak mogao je ostati i dalje raditi. U tom slučaju, za dobrobit učenika, ravnatelj škole trebao je tijekom školske godine raspisati još koji puta natječaj za to radno mjesto kako bi se konačno našao netko stručan za taj predmet da djecu nečemu nauči.

„Ravnatelji Jakov i Darko u Jablangradu drže nestručne ljude na mjestu profesora povijesti bez natječaja na godinu dana i vjerojatno im svake školske godine produžuju Ugovor o radu za još jednu godinu,“ razmišljao je Martin i pitao se:“Koliko je tih nestručnih ljudi u osnovnoj i srednjoj školi u Jablangradu koji predaju razne predmete učenicima? Što će djeca od njih naučiti?“

Ljut što nije dobio posao u Jablangradu, Martin je odlučio napisati žalbu Ministarstvu edukacije. Nema u tome ništa loše! Trebalo je upozoriti odgovorne ljude u Ministarstvu na nepravdu koja mu se dogodila. Stoga je Martin napisao žalbu za Ministarstvo. U žalbi je opisao cijeli slučaj, to jest, kako su ravnatelji osnovne i srednje škole u Jablangradu zaposlili nestručnjake da predaju povijest umjesto njega. Svoju žalbu poslao je poštom na adresu Ministarstva u utorak, 9. svibnja 1995. „Da vidimo što će sada biti,“ mislio je Martin.

Početkom lipnja 1995., kada je do kraja nastave ostalo još samo desetak dana, Martin je odlučio posjetio Miljenka, ravnatelja škole u njegovu uredu. Želio ga je pitati hoće li moći ostati raditi u toj školi i iduće školske godine. Neki kolege rekli su mu da će profesorica koju mijenja u nastavi ostati na rodiljnom dopustu i iduće školske godine. To mu je rekla i ta gospođa, profesorica Maja kad je jednom prilikom došla u školu posjetiti kolege tijekom svog dopusta. Martin je sada želio čuti mišljenje ravnatelja.

Martin je pokucao na vrata njegova ureda i začuo „Naprijed!“ Ušao je u ured i pozdravio ravnatelja, a on mu je rukom pokazao da sjedne na stolac nasuprot njemu. Martin je sjeo i postavio pitanje.

- Imam li šanse raditi u ovoj školi i iduće školske godine?

- Ne mogu vam ništa jamčiti - odgovorio je ravnatelj Miljenko.

- Kako? - radoznalo je upitao Martin.

- Gradski ured za edukaciju odlučivat će o raspodjeli radnih mjesta u školama, to jest, odlučit će o tome gdje se mogu zaposliti mladi djelatnici na određeno vrijeme iduće školske godine. Zbog toga vam sada ne mogu ništa obećati - objasnio je Miljenko.

Martin je u čudu gledao u njega par trenutaka, ne znajući što da kaže. U to je zazvonio telefon na ravnateljevu stolu. Miljenko je podignuo slušalicu i počeo razgovarati s nekim s druge strane ne obraćajući više pozornost na Martina. On je iznenađen ustao i bez riječi izašao iz ravnateljeva ureda. „Što on to govori?,“ pitao se Martin dok je išao prema kabinetu geografije,“kakav Gradski ured za edukaciju? Što oni imaju s raspodjelom radnih mjesta po školama? Valjda ravnatelji odlučuju tko će raditi po školama!“

Završetkom nastave nisu završile Martinove obveze u školi. Idućih gotovo mjesec dana morao je dolaziti u školu radi popravnih ispita, mature, sjednica Nastavničkog vijeća i razrednih vijeća za pojedine razrede, na kojima se utvrđivao uspjeh učenika kako pojedinačno, tako i po pojedinim razredima te na razini cijele škole. Martin nijednom učeniku nije zaključio negativnu ocjenu iz geografije, ali je bio nazočan kao član povjerenstva za popravni ispit iz povijesti, jer su profesori povijesti imali nekoliko učenika sa zaključenim negativnim ocjenama iz tog predmeta.

Martin je također bio član povjerenstva za ispit iz geografije na maturi. On i profesorica Vedrana imali su nekoliko učenika koji su pisali maturalni rad iz geografije. Osim njih dvoje, ispitu su prisustvovali i razrednici tih maturanata. Svi oni obranili su maturalni rad iz geografije s ocjenama vrlo dobar (4 ) i odličan (5 ). Martin i Vedrana jedva su razmijenili nekoliko riječi, siti jedno drugoga. Nakon one velike svađe od prije par mjeseci jedva da su se i pogledali. Oboje su željeli da sav taj posao odrade što prije kako bi mogli otići na ljetne praznike. Isto su željeli i ostali profesori u toj školi, baš kao i nastavnici diljem Hrvatske. Sva ta muka konačno je završila u srijedu, 12. srpnja 1995. na posljednjoj sjednici Nastavničkog vijeća prije ljetnog odmora. Tada su utvrđeni rezultati popravnih ispita iz svih predmeta (tko je prošao, a tko će morati iz kojeg predmeta ponovno ići na ispit u jesenskom roku potkraj kolovoza) te rezultati na maturi, to jest, s kojim ocjenama su maturanti završili maturu.

Dočekavši ljetne praznike, Martin se oprostio od gazdarice Ane i napustio podstanarski smještaj na Peščenici. Vratio se u Jablangrad i tamo proveo ljetne praznike. Izlazio bi u grad, družio se s prijateljima iz škole koji su još ostali u gradu, malo pomagao roditeljima u kućnim poslovima.

Tijekom ljeta 1995. Martina je mučila briga gdje će i hoće li uopće raditi negdje iduće školske godine. Ravnatelj Miljenko dao mu je do znanja da mu ne garantira posao u školi, iako je profesorica geografije koju je Martin zamjenjivao na poslu odlučila koristiti rodiljni dopust i ne raditi još godinu dana. „To vjerojatno mogu zahvaliti onoj zmiji Vedrani,“ ogorčeno je razmišljao Martin, smatrajući da ga je starija kolegica iz geografije oklevetala kod ravnatelja, zbog čega je on odlučio da ga ne zaposli iduće školske godine. „Nema veze,“ mislio je Martin,“ako ne u toj školi, naći će se posla za mene negdje drugdje.“

Budućnost se Martinu činila sve manje svijetlom. Podstanarski život u Zagrebu, mala plaća, rad na određeno vrijeme u školi i putovanja pretrpanim zagrebačkim autobusima i tramvajima od stana do škole i natrag polako su umarali Martina. Iako je kao srednjoškolac jedva čekao da ode studirati u Zagreb i s vremenom zavolio taj grad, sada mu se život u velikom gradu činio teškim. Nakon četiri godine studija i još sedam mjeseci rada u srednjoj školi u Zagrebu, Martin se zasitio podstanarskog života i počeo osjećati nostalgiju za domom.

„Kako Marko može ovdje živjeti tolike godine kao podstanar?“ pitao se on. S Markom, baš kao i s Pavlom, Martin se nije mnogo sretao, tek bi povremeno preko telefona s njima razmijenio par riječi. Kako je vrijeme prolazilo, odnosi među njima bili su sve hladniji. Sva trojica krenuli su u životu svaki na svoju stranu.

Martina je boljelo to što je on morao biti „treća sreća“ i napraviti sve ono što se nije dalo njegovoj starijoj braći. Martin će biti dobar i poslušan, marljivo će učiti, završiti fakultet i tako dalje. Ako je ikako moguće, zaposlit će se u Jablangradu i živjeti s roditeljima u njihovu malom stanu. Martin je volio roditelje, ali je razmišljao i o osamostaljenju. Želio je imati vlastiti dom i obitelj, napraviti karijeru u školstvu, malo putovati i vidjeti svijeta. Njegovi roditelji također su željeli da se on osamostali i podržavali su ga u njegovim planovima. On je već imao 25 godina i bio je red da započne samostalan život.

„Lijepo je maštati o budućnosti, ali treba rješavati konkretne probleme,“ razmišljao je Martin,“ a prvi takav problem koji uskoro moram riješiti jest naći posao za iduću školsku godinu.“

4. Dravski Gaj - iduća postaja u Martinovu životu

Tijekom kolovoza škole su objavljivale natječaje u dnevnom tisku za slobodna radna mjesta. Martin je pratio dnevni tisak i javljao se na natječaje za radna mjesta profesora povijesti i geografije. Ovog puta imao je više sreće. Dobio je nekoliko ponuda za posao. Odlučio se za rad u srednjoj školi u Dravskom Gaju, gdje je bio pozvan na razgovor s ravnateljem u ponedjeljak, 21. kolovoza 1995.

- Ima nade i za tebe - rekao je otac Stjepan radosno.

- Hvala Bogu - odgovorila je majka Marija. - Nadam se da će te prihvatiti tamo.

- I ja se nadam - odgovorio je Martin veselo. - Ako za mene nema posla u Jablangradu, naći će se negdje dalje. Nisu svi u prosvjeti korumpirani kao ovdašnji ravnatelji Jakov i Darko.

Martin je jutarnjim vlakom stigao u Dravski Gaj. Volio se voziti vlakom, a ne autobusom kad god je to bilo moguće. U vlaku se osjećao komotnije, nego stisnut na sjedalu autobusa.

Ravnatelj Srednje škole Dravski Gaj zvao se Fabijan. Bio je to nizak muškarac u šezdesetima, crne kose s dosta sijedih vlasi, blijedog i nasmijanog lica. Nakon upoznavanja ravnatelj Fabijan je rekao: - Nismo imali nikoga domaćeg, pa smo pozvali vas.

- Oprostite? - nije razumio Martin.

- Mi imamo običaj zapošljavati domaće ljude. Ako se ne javi na natječaj nitko domaći, onda tražimo ljude izvana. Osim vas, na natječaj se javila još i jedna žena iz Dalmacije, pa smo odabrali vas - objasnio je sa smiješkom ravnatelj Fabijan.

- A, tako - reče Martin.

Ostatak razgovora protekao je u dogovaranju Martinovh zaduženja u školi, nakon što je on izrazio spremnost za rad. Fabijan mu je ponudio posao na puno radno vrijeme tijekom školske 1995./1996. godine. Martin je dobio 18 sati nastave geografije i 4 sata nastave povijesti tjedno u četverogodišnjim strukovnim usmjerenjima. Bio je više nego zadovoljan. „Ovdje ću možda jednog dana imati i stalan posao,“ mislio je Martin. Fabijan mu je rekao da je radno mjesto slobodno, to jest, nitko nije bio na bolovanju ili na rodiljnom dopustu.

Nakon što si je osigurao posao, Martin je morao sebi naći smještaj u tom gradu. To je manji grad, ni približno velik kao Zagreb. Ovdje je bilo manje podstanara, to jest manja konkurencija oko traženja sobe ili stana za iznajmljivanje, ali je isto tako bilo i mnogo manje ljudi koji su iznajmljivali sobe, stanove i kuće.

Martin je tražio u lokalnom dnevnom tisku oglase za iznajmljivanje soba i stanova, ali nije ništa našao. Pitao je i ravnatelja Fabijana zna li nekoga tko iznajmljuje sobu ili stan, ali mu nije mogao pomoći. Zato je Martin nazvao lokalnu radio postaju i zamolio za pomoć. Jedna ljubazna gospođa rekla mu je za oglas za sobu koji je dala jedna obitelj. Martin je zahvalio i krenuo prema toj adresi.

Dočekala ga je gospođa Kata, sitna žena, malo pogrbljena u ranim šezdesetima. Nakon upoznavanja, Martin je pogledao smještaj i bio zadovoljan njime. Dogovorili su cijenu mjesečnog najma koja je Martinu odgovarala. Trebao je kupiti hranu i još neke potrepštine, baš kao i u Zagrebu. Kata je imala supruga Antuna, simpatičnog debeljka u mirovini koji je bio građevinski djelatnik dugi niz godina.

Posljednjeg dana kolovoza 1995. Martin je otišao u onu zagrebačku srednju školu, podigao svoje dokumente i oprostio se s ravnateljem Miljenkom, školskim pedagogom Borisom i s još nekoliko kolega koje je zatekao u školi. Idućeg dana javio se na posao u Srednju školu Dravski Gaj i predao svoje dokumente u tajništvo.

Osim 22 sata tjedno u nastavi, Martin je dobio i razredništvo u jednom prvom razredu. Sve u svemu, Martin je držao zanimljiva predavanja, dobro se slagao s učenicima, nije bio strog u ocjenjivanju jer je znao da povijest i geografija nisu jedini predmeti koje ta djeca uče. Nastojao ih je naučiti osnovnim stvarima iz svojih predmeta, toliko da ne budu neupućeni u pitanju poznavanja nacionalne i svjetske povijesti, kao i geografije Hrvatske i svijeta. Bilo je i povremenih svađa s učenicima oko pitanja ocjena, jer su neki učenici smatrali da trebaju imati ocjenu odličan (5) iako nisu naučili gradivo kako treba. Bilo je i onih zločestih koji su ometali rad u nastavi, ali je sve njih Martin uspio dovesti u red, bilo sam ili uz pomoć razrednika tih učenika.

Martin je u kolektivu upoznao nekoliko simpatičnih profesora, poput imenjaka Martina, starijeg profesora matematike i Franje, profesora matematike i fizike. Bio je tu i profesor Mato, simpatični debeljko u ranim pedesetima. S njim je Martin često komunicirao kao s kolegom koji predaje isti predmet - geografiju.

U međuvremenu je Martinova žalba upućena Ministarstvu edukacije u svibnju 1995. konačno došla na red. Prosvjetne vlasti nisu se žurile. Nakon skoro četiri mjeseca, Martin je na kućnu adresu u Jablangradu dobio odgovor iz Ministarstva datiran 5. rujna 1995. U odgovoru je pisalo da je njegov dopis upućen Odjelu edukacijske kontrole u Sokolgradu, koja je zamoljena da poduzme potrebne radnje i o svom nadzoru u Jablangradu obavijesti Ministarstvo edukacije.

Baš kao ni Ministarstvo, ni edukacijska kontrola u Sokolgradu nije se žurila s nadzorom. On je konačno obavljen u osnovnoj i srednjoj školi u Jablangradu 10. listopada 1995. Idući dan, edukacijska kontrolorka Tamara sastavila je izvještaj o svom nadzoru i poslala ga u nadležno Ministarstvo, a jedan primjerak izvještaja dobio je i Martin poštom na kućnu adresu dva dana kasnije, u petak prije podne, 13. listopada 1995. Taman na vrijeme za Martina! On je taj dan imao nastavu u Dravskom Gaju prije podne, pa je popodnevnim vlakom krenuo za Jablangrad kako bi vikend proveo u „starom kraju.“

Roditelji nisu otvarali pismo naslovljeno na Martina, već su nestrpljivo čekali da on dođe kući, otvori ga i da konačno saznaju što je poduzeto od strane prosvjetnih vlasti.

Kada je Martin konačno otvorio pismo upućeno od kontrolorke Tamare bio je jako razočaran, baš kao i njegovi roditelji. Očekivali su mnogo više od prosvjetnih vlasti. U izvještaju o obavljenoj kontroli pisalo je da je Željka diplomirana arhivistica koja je završila studij u Zagrebu u ožujku 1992. S obzirom da nije prosvjetna djelatnica po struci, to jest nije studirala za rad u školi ona nema zakonsko pravo predavati povijest u školi. Ipak, Tamara je dalje napisala kako ona može raditi u školi ako se nijedna stručna osoba ne javi na raspisani natječaj za to radno mjesto. Željka trenutno radi i izvodi nastavu od 22 sata tjedno na 90 dana bez natječaja.

- Lijepo! Svaka čast Tamari! - reče Martin ljutito. - Može raditi u školi ako se nijedna stručna osoba ne javi na raspisani natječaj za to radno mjesto. A to što ravnatelj Jakov nije raspisao natječaj i što ju bez natječaja drži već neko vrijeme zaposlenu, to nikom ništa!

- Koji bezobrazluk - reče majka Marija. S njom se složio i otac Stjepan.

U nastavku izvještaja Tamara je obavijestila Martina, ako je zainteresiran za rad u Srednjoj školi Jablangrad, može se javiti na natječaj za profesora/ profesoricu povijesti koji je Škola raspisala u dnevnom tisku. Natječaj je otvoren 11. listopada 1995. i traje do 19. listopada iste godine.

- Kako su se samo dogovorili ravnatelj Jakov i ta kontrolorka - ljutito reče Martin. - Isti dan kad je napisala svoj izvještaj, baš taj dan Škola objavljuje natječaj.

- Na isti dan! Sve su napravili u međusobnom dogovoru - složi se s njim i majka.

- Kontrolorka je morala doći u Srednju školu Jablangrad upozoriti ravnatelja da raspiše natječaj za profesora ili profesoricu povijesti. Bez nje on to ne bi učinio. Stručne li osobe za vođenje škole! - rekao je Martin ozlojeđeno.

- Što piše dalje? - zanimalo je oca.

Na drugoj stranici izvještaja pisalo je kako u Osnovnoj školi Jablangrad trenutno ima slobodnih 8 sati nastave povijesti i 4 sata nastave geografije, ali nije pisalo tko je dobio u zaduženje te satove. Škola je dobila odobrenje Županijskog ureda za edukaciju da raspiše natječaj za navedene sate, ali još nije dobila odobrenje za raspisivanje natječaja od strane Ministarstva edukacije. Stoga će škola moći raspisati natječaj u dnevnom tisku tek kada joj Ministarstvo da potrebno odobrenje.

- Koja glupost! Škola ima odobrenje Županijskog ureda za edukaciju da raspiše natječaj, ali nema odobrenje od nadležnog Ministarstva. Zašto Ministarstvo ne da dozvolu školi da raspiše natječaj za te slobodne sate? Tako bi se ja ili neka druga stručna osoba mogla javiti na natječaj i dobiti posao! Ne piše ni tko predaje te slobodne sate. Bez natječaja, ravnatelj Darko može zaposliti i svoju babu da predaje u školi! - ljutito je komentirao Martin izvještaj kontrolorke Tamare.

- Piše li nešto o onom inženjeru prometa? - upita majka.

- Ni riječi - odgovori Martin sarkastično. - Izgleda da ga nije našla. Djeca u školi znaju za njega i tog Luku zovu Luki, ali ravnatelj i edukacijska kontrolorka ne znaju za njega.

- Što ćeš sada? - pitao je zabrinuto otac. - Hoćeš li se javiti na taj natječaj u srednjoj školi?

- Neću - odgovori Martin. - Tko zna koje će još makinacije izvesti ravnatelj Jakov u suradnji s edukacijskom kontrolom? Bolje da ostanem raditi u Dravskom Gaju. Možda jednog dana tamo dobijem i stalan posao, jer mjesto je upražnjeno.

- Nadajmo se - reče majka. - Iako bi bilo bolje da radiš ovdje, u Jablangradu. Uštedio bi mnogo novca, a i nama bi bilo lakše. Tatina je mirovina mala.

- Znam, ali bojim se raditi u srednjoj školi ovdje. Ravnatelj je ljigavac i moćna osoba u gradu, a očito ima podršku i izvan grada - reče Martin. - Umjesto da su ga suspendirali zbog toga što nestručnu osobu drži u školi bez objave natječaja, on i njegova mila arhivistica Željka ostaju raditi, a ja neka se javim na natječaj.

- Piše li još nešto u tom dokumentu? - znatiželjno je pitao otac. On nije mnogo komentirao navode iz izvještaja, ali je bio ljut zbog očite pristranosti kontrolorke Tamare u korist ravnatelja osnovne i srednje škole u Jablangradu. Bio je također i zabrinut što će dalje biti s Martinom.

- Piše da edukacijska kontrola ne može točno znati kad će Osnovna škola Jablangrad dobiti suglasnost Ministarstva edukacije za raspisivanje natječaja za ono malo sati nastave povijesti i geografije, pa ako sam zainteresiran za posao u toj školi moram pozorno pratiti dnevni tisak. Da ne bi! - ljutito prozbori Martin. - Ja neka pratim dnevni tisak iz dana u dan i čekam kad će neki birokrat u Ministarstvu edukacije dati odobrenje školi da raspiše natječaj. U međuvremenu, netko drugi, možda i nestručan tamo predaje te predmete.

Martin i njegovi roditelji bili su razočarani. Vjerovali su kako će u neovisnoj i demokratskoj Hrvatskoj biti više pravde nego u bivšoj državi. Razočarali su se vidjevši da vuk dlaku mijenja, ali ne i ćud. Ravnatelj Jakov bio je i ostao isti ljigavac. Nekada član Partije, a danas ravnatelj srednje škole i predsjednik gradskog ogranka Stranke Hrvatske Nezavisnosti. Prosvjetne vlasti nisu protiv njega poduzele nikakve sankcije. On je i dalje ostao ravnatelj škole, a arhivistica Željka koja je došla s drugog kraja Hrvatske i udala se za jednog lokalnog momka polako je puštala korijenje u Jablangradu. Ne bi to bilo ništa loše, da je ona u međuvremenu položila razlikovne ispite iz hrvatske povijesti te ispite iz predmeta s područja pedagoško - psihološkog obrazovanja, što kontrolorka Tamara nije ni spomenula. Tek kad položi sve te razlikovne predmete koje nije učila na studiju arhivistike, tek tada bi Željka imala zakonsko pravo predavati povijest u školi.

Martinova braća Pavao i Marko također nisu bili sretni takvim razvojem situacije.

- To ti je tako, tu ne možeš ništa - rekao mu je jednom prilikom Pavao, kad je posjetio njega i roditelje u Jablangradu. - Ja isto doživljavam svakakve nepravde u životu. Što da radim?

- Ima i gorih slučajeva od tvoga - rekao je Marko. - Ti barem radiš u Dravskom Gaju, a mnogi su nezaposleni.

- Svejedno je to za mene velika nepravda s kojom se ne mogu pomiriti - odvratio je Martin obojici. - Ja sam bio učenik te škole, odlikaš uzornog vladanja i završio sam studij za prosvjetnog djelatnika. Osim toga, mi nismo propalice. Našu obitelj poznaje i ravnatelj Jakov i drugi zaposlenici te škole, baš kao i velečasni Filip.

Martinu stoga nije preostalo ništa drugo nego da radi u Dravskom Gaju na određeno puno radno vrijeme tijekom školske 1995./1996. godine, da živi tamo kao podstanar u nadi da će možda jednog dana u toj školi dobiti i stalan posao na neodređeno vrijeme, to jest za stalno.

U Srednjoj školi Dravski Gaj Martin je nastavio sa stažiranjem koje je započeo u srednjoj školi u Zagrebu. S obzirom da je tamo započeo stažiranje iz geografije, odlučio je nastaviti sa stažiranjem iz tog predmeta, iako je mogao odabrati i povijest. Međutim, ljudi koji su predavali povijest u toj školi baš mu nisu bili simpatični kao Mato, profesor geografije. On je rado pristao biti mentor, pa je Martin tijekom stažiranja bio prisutan na njegovih 30 sati geografije, gledajući starijeg kolegu kako radi u nastavi, pritom vodeći dnevnik stažiranja.

- Samo ti piši, papir svašta podnese - znao je Mato u šali reći Martinu.

On je trebao doći na Martinovih 10 sati nastave, ali nije to napravio. Mato nije bio mnogo zainteresiran za posao mentora, imao je drugih poslova u školi i izvan nje.

Konačno, na posljednji ogledni sat koji je Martin držao, deseti po redu, Mato je došao zajedno s ravnateljem Fabijanom i Ivankom, profesoricom hrvatskog jezika. Bilo je to povjerenstvo koje je trebalo donijeti ocjenu o Martinovu stažiranju. Nakon sata, dali su sve troje pozitivnu kritiku o Martinovu radu s učenicima na tom satu. Ravnatelj je sastavio pozitivan izvještaj o njegovu stažiranju, koji je potpisao i mentor Mato. Tako se Martin mogao pripremati za polaganje stručnog ispita iz geografije. Osim nastavnog gradiva geografije, Martin je trebao naučiti i odredbe nekih pravilnika i Zakona o srednjem školstvu te Ustav Republike Hrvatske. Bilo je to mnogo podataka koje je trebalo naučiti napamet jer se nikada ne zna što nekome od ispitivača može pasti na pamet da pita na stručnom ispitu. Zato je Martin dio svog slobodnog vremena proveo učeći brojne propise i akte. Za svaki slučaj! Zlu ne trebalo!

Nakon završetka nastave u lipnju 1996., Martin je još neko vrijeme ostao u Dravskom Gaju, sudjelujući kao član povjerenstva na popravnim ispitima iz povijesti i geografije. Ni ove godine Martin nikoga nije „rušio,“ to jest, svi su njegovi učenici dobili pozitivne ocjene na kraju. U njegovu razredu, gdje je on bio razrednik samo su dvije učenice pale razred jer su skupile mnogo negativnih ocjena, pa su im i zaključene negativne ocjene iz više školskih predmeta. Za izlazak na popravni ispit nije se smjelo imati više od dvije zaključene negativne ocjene, to jest, smjelo se pasti iz samo dva školska predmeta.

Osim popravnih ispita, Martin je bio i u povjerenstvu za upis učenika u prvi razred srednje škole, a sudjelovao je i na sjednicama razrednih vijeća za pojedine razrede te na posljednjoj sjednici Nastavničkog vijeća prije ljetnih praznika, koja je održana u srijedu, 10. srpnja 1996. Ljetne praznike Martin je proveo većinom u Jablangradu. Potkraj srpnja Martin je s dvojicom prijatelja otišao na tjedan dana ljetovanja u Pulu u privatni smještaj. Jedan od te dvojice prijatelja imao je auto, pa su se dečki odvezli do Pule, gdje su iznajmili trokrevetnu sobu s kupaonicom. Dane su provodili na plaži i u šetnji gradom, a hranili su se po restoranima i kupujući nešto hrane u trgovini. Martin je bio sretan što je mogao otići na more. Njegova mala plaća od tisuću šesto i pedeset kuna u međuvremenu je porasla na oko tisuću osamsto kuna neto uz tristotinjak kuna mjesečnog dodatka za putne troškove. Skromno živeći, Martin je ipak uspio uštedjeti nešto malo novaca. Nedovoljno da si kupi polovni auto ili staru kuću, ali dovoljno da provede tjedan dana na moru s prijateljima.

5. Zbogom Dravski Gaju, vraćam se u Jablangrad!

Iako je Martin prvih godinu dana života i rada u Dravskom Gaju maštao o tome kako će dobiti stalan posao u tamošnjoj srednjoj školi, događaji koji su uslijedili dali su mu do znanja da od toga neće biti ništa. Nova školska 1996/1997. godina počela je u rujnu 1996. Ravnatelj Fabijan bio je dužan Martinu dati Ugovor o radu na određeno vrijeme za tu školsku godinu, kao što je to napravio i za proteklu školsku godinu. On to nije učinio čitavo prvo polugodište. Martin uopće nije dobio taj dokument, iako je nekoliko puta molio ravnatelja da to učini. Po tom Ugovoru Martin je mogao legalno raditi u školi.

- Idi pitaj u tajništvo - odgovorio bi mu Fabijan.

- Razgovarajte s ravnateljem o tome - odgovorila bi Silvija, školska tajnica.

Tako su se oni igrali s Martinom, koji je cijelo prvo polugodište (to jest cijelu jesen 1996.) radio u školi bez Ugovora o radu na određeno vrijeme, pa možemo reći da je on radio „na crno.“ „Zašto je tome tako? Gdje sam pogriješio?,“ pitao se Martin. Na kraju je zaključio da nije greška u njemu, već u ravnateljevim planovima i tko zna kakvim privatnim interesima. Naime, bilo je studenata povijesti i geografije iz Dravskog Gaja, pa je možda ravnatelj Fabijan čekao da neki od njih diplomira i dođe raditi u školu. Jedan od njih imao je i stipendiju Gradskog poglavarstva Dravskog Gaja, to je Martin čuo u vijestima na lokalnom radiju. Osim toga, poznavao je iz viđenja i jednog studenta povijesti i geografije iz Dravskog Gaja, koji je bio druga godina studija kad je Martin bio na četvrtoj godini.

„Možda se radi o istoj osobi, a možda i ne. Moguće je da ima dva ili više studenata povijesti i geografije iz ovog kraja koji bi mogli doći ovdje raditi nakon što završe studij,“ mozgao je Martin zabrinuto.

S druge strane, oni nisu morali ni diplomirati. Mogli su doći raditi i kao apsolventi, nakon što odslušaju sva predavanja na četvrtoj godini studija. Sin školske tajnice Silvije radio je kao apsolvent engleskog jezika iako je već bio blizu tridesete godine života. Njemu je ravnatelj Fabijan svake godine davao novi Ugovor o radu za iduću školsku godinu. Martin je i u Dravskom Gaju osjetio kako veze i poznanstva utječu na posao i karijeru. „Kad ti mama radi u školi, ne moraš diplomirati. Možeš raditi kao apsolvent do mirovine. Tko će te pitati za diplomu, ako ravnatelj misli da si sposoban za taj posao?,“ gorko je razmišljao.

Druga nepravda koja je pogodila Martina, ali i druge zaposlenike Srednje škole Dravski Gaj bila je nabava udžbenika po razredima. Tada su predmetni nastavnici mogli birati iz kataloga od raznih nakladničkih kuća u Hrvatskoj čije će udžbenike koristiti u idućoj školskoj godini. Martin je mogao birati između nekoliko udžbenika povijesti i geografije za jedan razred. Bili su to udžbenici raznih autora i svakome od njih bilo je stalo da se njegov udžbenik proda. Zauzvrat, profesori su dobivali određeni postotak od cijene udžbenika kao svoju proviziju. No, da ne bi svaki profesor i profesorica zaradili nešto sitno, profesor Mato i još dvije profesorice formirali su Povjerenstvo za nabavu udžbenika, sve u dogovoru s ravnateljem Fabijanom. Tako su Martin i ostali nastavnici u školi svako iz svog predmeta odredili u svim razredima koje će udžbenike učenici koristiti, a nabavu i podjelu udžbenika iz svih predmeta po svim razredima na sebe su preuzeli marljivi profesor Mato i te dvije profesorice. Zauzvrat, njih troje ostvarilo je lijepu zaradu na proviziji, jer je srednja škola u Dravskom Gaju imala popriličan broj učenika.

- Zašto ostali profesori ne bi u razredima gdje predaju dijelili udžbenike iz svojih predmeta? - pitao je Martin profesora Matu.

- Da ne bi - podrugljivo je Mato odgovorio. - Taj posao prepusti Povjerenstvu.

„Prepusti posao Povjerenstvu da radi ono što ja sam mogu napraviti i još im usput prepustim koju stotinu kuna provizije koju sam ja mogao dobiti,“ ljutito je mislio Martin. Što je mogao napraviti? Bio je mladi profesor koji je radio na određeno vrijeme bez Ugovora o radu zahvaljujući ravnatelju Fabijanu. On ga je mogao otpustiti bilo koji dan i zaposliti nekoga drugog umjesto Martina. Naknadno mu je ravnatelj mogao uručiti Ugovor o radu s datumima od 1. rujna 1996. (kad je počela nova školska godina) do dana dobivanja otkaza, kad god to bilo. Martinu su se zbog toga Mato i Fabijan jako zamjerili. U njima više nije vidio prijatelje ni kolege. Ostali članovi kolektiva također su se prilično hladno i službeno odnosili prema Martinu. Ipak je on tu bio stranac koji radi od danas do sutra. Koliko - toliko prijateljski mogao je još popričati s imenjakom Martinom, profesorom matematike i Franjom, profesorom matematike i fizike. Oni su mu znali dati i pokoji korisni savjet kako bolje raditi u nastavi i popričati s njim o svemu i svačemu, zbog čega im je Martin bio zahvalan.

Treća nepravda koju je zapazio prošle školske godine (1995./1996.) bila je činjenica da je u Srednjoj školi Dravski Gaj postojala praksa srednjoškolskog obrazovanja odraslih. To znači da stariji od 18 godina koji su se željeli prekvalificirati i steći odgovarajuću stručnu spremu za određeno zvanje nisu išli u školu, već su doma učili, a onda bi došli u školu i tražili da ih se ispita. Obično bi ih ispitao predmetni nastavnik. Za svaki izlazak na ispit odrasli učenik trebao je platiti 250 kuna na račun škole, od čega je nastavnik koji ga je ispitivao iz svog predmeta dobio 80 kuna.

Martina nije zapao ni jedan takav učenik tijekom protekle školske godine. Simpatični profesor Mato ispitivao je odrasle polaznike iz geografije, dok je jedna profesorica povijesti, po imenu Tanja ispitivala iz povijesti. Oni su znali imati mjesečno po 3 - 4 kandidata, što im je donosilo zaradu od nekoliko stotina kuna. Martina je to zaobilazilo.

- Nije vam to ništa - jednom prilikom rekla je Tanja.

- Mislim da jest! Dobiti nekoliko stotina kuna mjesečno više, to je solidan džeparac - odgovorio je Martin.

U rujnu 1996. Martin je dobio priliku ispitati jednog učenika, ali nije zaradio ništa. Radilo se o redovnom učeniku čiji su roditelji došli iz Vojvodine živjeti u Dravski Gaj. On je trebao polagati geografiju Hrvatske kao razlikovni predmet jer u školi koju je dotada pohađao u Vojvodini nije učio geografiju Hrvatske. Martin je tog učenika odveo u kabinet povijesti i geografije nakon što je on naučio nešto gradiva, ispitao ga sam i dao mu ocjenu vrlo dobar (4). Tog učenika profesor Mato prepustio je Martinu jer tu nije bilo zarade, dok je učenike uključene u program srednjoškolskog obrazovanja odraslih Mato „zadržao“ za sebe, to jest, on ih je ispitivao geografiju i za svakog polaznika dobivao 80 kuna neto kao dodatak plaći.

„Koji bezobrazluk! Ja nisam zaslužio da dobijem barem jednog polaznika mjesečno, dok on ima svaki mjesec po nekoliko njih koje ispituje geografiju i zarađuje novac sa strane, plus provizija od prodaje knjiga po cijeloj školi,“ bijesno je razmišljao Martin.

U međuvremenu, zbile su se i neke promjene u Srednjoj školi Jablangrad. Marko, stari profesor geografije konačno je otišao u mirovinu u rujnu 1996., a diplomirana arhivistica Željka bila je na rodiljnom dopustu. Tako je ravnatelj Jakov u kratkom roku izgubio dva djelatnika. Zbog toga su iz osnovne škole u Jablangradu nastavnici povijesti i geografije dolazili na ispomoć u srednju školu, ali to nije bilo dugoročno rješenje. Ravnatelju Jakovu trebao je netko tko će biti zaposlenik škole i držati nastavu iz povijesti i geografije za stalno.

Kad je Martin jednog vikenda početkom listopada 1996. došao kući, roditelji su ga obavijestili o promjenama u srednjoj školi. U to vrijeme Martin se pripremao za polaganje stručnog ispita, vjerujući da će kao profesor s položenim stručnim ispitom lakše dobiti stalan posao u nekoj školi. U drugoj polovici listopada, u zbornici Srednje škole Dravski Gaj on je pitao ravnatelja što sve treba da bi se dobio stalan posao u školi.

- Ima dosta toga - neodređeno je odgovorio ravnatelj Fabijan.

- Je li dovoljno ako netko ima diplomu i položen stručni ispit? - pitao je Martin.

- Ima još uvjeta - zagonetno je odgovorio Fabijan, gledajući pozorno u njega.

- Kojih uvjeta? - Martin je bio znatiželjan.

- Ima toga još - odvratio je Fabijan, ali nije htio reći što još.

„Vjerojatno treba biti sin ili kći nekog lokalnog moćnika ili bogataša,“ turobno je mislio Martin, dok je s razrednim dnevnikom pod rukom išao na nastavu.

U srijedu, 6. studenoga 1996. Martin je ušao u ravnateljevu kancelariju nakon što je završio s nastavom. Došao je kako bi konačno čuo odgovor na pitanje može li dobiti stalan posao u Dravskom Gaju ili ne.

- Dakle, zanima me hoću li moći dobiti stalan posao ovdje u školi nakon što položim stručni ispit - upitao je Martin, skrivajući svoje uzbuđenje.

- Ti ćeš morati otići - odgovorio je ravnatelj Fabijan. - Ja ću se vratiti u nastavu, a ti ćeš morati otići.

Fabijan je bio profesor povijesti po zanimanju i Martin je to znao. Ipak, nije mu bilo jasno zašto bi se jedan ravnatelj vraćao u nastavu kao običan profesor. To bi značilo, ako ništa drugo, više posla za njega s učenicima a za manju plaću. Ravnatelj je bio u šezdesetima, blizu mirovine i što mu je sad trebao povratak u nastavu?

- Ne razumijem, zašto biste se vratili u nastavu? - čudio se Martin.

- Eto tako, vratit ću se - sa smiješkom je odgovorio Fabijan. - Mogu se vratiti.

- U redu - odgovorio je Martin i izašao iz njegova ureda.

Kasnije je razgovarao o tome s profesorima Martinom i Franjom.

- Ma daj, molim te! Koja glupost! - rekao je profesor matematike Martin uz osmijeh. - Pa kad si ti čuo da se neki šef vratio u proizvodnju? Nema šanse!

Isto je mislio i Franjo, profesor matematike i fizike.

- On će se vratiti u nastavu? U tim godinama? - čudio se uz podsmijeh Franjo - Nemoj me zezati! Još malo, pa će on otići u mirovinu.

- On kaže da će se vratiti u nastavu - zbunjeno je odgovorio Martin.

- Ne vjeruj svemu što ti ravnatelj kaže - odvratio mu je Franjo.

Martinu je sada bilo jasno da ga ravnatelj „voza“ i igra neku svoju igru. On se neće vratiti u nastavu, ali će vjerojatno zaposliti nekog domaćeg čovjeka. Martin je trebao ostati raditi do daljega dok taj domaći kadar ne dođe raditi u Srednju školu Dravski Gaj. Kako god bilo, očito je da za Martina neće biti stalnog posla u toj školi čak i kad položi stručni ispit. Martin je naučio tijekom stažiranja da nakon zapošljavanja u školi, mladi nastavnik mora obaviti stažiranje i položiti stručni ispit u iduće dvije godine. U međuvremenu bi trebao i diplomirati, ako već nije. To je značilo da su diploma i položen stručni ispit uz pokazani kvalitetan rad u nastavi trebali biti dovoljni uvjeti za dobivanje stalnog posla u školi. Međutim, ne i u školi gdje je Fabijan bio ravnatelj. „Ništa bolje nije ni u osnovnoj i srednjoj školi u Jablangradu,“ tužno je mislio Martin,“ i tamo se može raditi bez diplome, kao apsolvent i kao nestručnjak za predmete koje predaješ, samo ako te ravnatelj želi zaposliti.“ Pri tome je ponajprije mislio na arhivisticu Željku i diplomiranog inženjera prometa Luku.

U četvrtak prijepodne, 14. studenoga 1996. Martin je radio ujutro. Nije imao četvrti sat nastave, a takav sat obično se nazivao „praznim“ satom. Mogao je tada otići malo prošetati u grad, pojesti nešto ili jednostavno sjediti u zbornici ili u kabinetu povijesti i geografije. Zbornica je bila prazna. Martin je odlučio razgovarati s ravnateljem Srednje škole Jablangrad o svom mogućem zapošljavanju. Nije se tome veselio, ali bilo je očito da neće još dugo ostati raditi u Dravskom Gaju. Telefonom koji je stajao u zbornici pozvao je broj ravnatelja Srednje škole Jablangrad oko 11 sati. Broj je našao u telefonskom imeniku.

Ravnatelj Jakov javio se na telefon. Martin se predstavio i rekao zašto zove.

- Tako - uzvratio je Jakov. - Moguće je da dođeš raditi ovdje u srednju školu.

- Želim dobiti stalan posao i puno radno vrijeme - rekao je Martin.

- Možeš to dobiti - uzvratio je ravnatelj Jakov.

- Želio bih dobiti i koji sat prekovremenog rada. Je li to moguće? - pitao je dalje Martin. Htio je raditi koji sat tjedno više i zaraditi par stotina kuna više na malu plaću.

- Moguće je i to - odgovorio je ravnatelj.

- Kad bih mogao početi s radom? - zanimalo je Martina.

- Čim prije. Profesor Marko otišao je u mirovinu, a jedna djelatnica mi je na rodiljnom dopustu - reče ravnatelj.

- U tom slučaju, volio bih do kraja prvog polugodišta ostati raditi ovdje u Dravskom Gaju, a u Srednjoj školi Jablangrad bih mogao početi raditi početkom drugog polugodišta. To znači da bi se tijekom zimskih praznika prebacio u Jablangrad - objasnio je Martin.

- Slažem se - odgovorio je Jakov.

- Hvala vam! Još čemu se čuti - rekao je Martin i poklopio slušalicu.

Od silnog uzbuđenja, Martin nije znao što da misli. Nije očekivao ovakav razvoj događaja. Planirao je ostati raditi u Dravskom Gaju, vjerujući da je zauvijek otpisan u Jablangradu. Ipak, sudbina se poigrala. Kao što je još u rujnu 1994. ravnatelj Jakov rekao, stari profesor Marko ići će u mirovinu za koju godinu. On je doista i otišao u mirovinu nakon dvije godine. Ipak, Martin nije mogao sjediti doma i čekati da Marko ode u mirovinu, jer je Jakov nakon Marka mogao zaposliti nekog drugog, a ne Martina. On nije očekivao da će Jakov biti ovako popustljiv. „Možda zato što mu hitno treba djelatnik,“ mislio je Martin.

Kako god, Martin se više nije imao čemu nadati u Dravskom Gaju gdje je radio od danas do sutra, bez Ugovora o radu na određeno vrijeme. Ravnatelj Fabijan sigurno nije očekivao da bi Martin prije vremena mogao otići iz škole. Zato što je radio „na crno,“ Fabijan mu je mogao dati otkaz bilo koji dan. S druge strane, mogao je i Martin bilo kada otići iz Srednje škole Dravski Gaj. Drugo mu nije ni preostalo. „E moj Fabijane, batina ima dva kraja,“ razmišljao je Martin, polako se privikavajući na mogućnost zapošljavanja u Jablangradu. Ništa ga nije vezalo za Dravski Gaj. Nije se ovdje oženio, nema rodbine, ni kuće ni stana. Jedino ga posao drži. „Vrijeme je da se vratim u rodni kraj,“ zaključio je Martin dok je sjedio u zbornici i čekao zvono koje će označiti kraj četvrtog sata i početak malog odmora.

Stručni ispit iz geografije Martin je položio u Zagrebu potkraj studenog 1996. godine. Osim Martina, tom ispitu pristupili su još tri mlada profesora geografije. U to vrijeme polagali su se stručni ispiti i iz drugih predmeta. Ispit se sastojao od pisanja referata kako bi se provjerilo znanje kandidata iz geografije i njihova pismenost. Od nekoliko ponuđenih tema, Martin je odabrao onu koja je govorila o povezanosti geografije s prirodnim znanostima. Tu se imalo što pisati i Martin je ispisao dobre četiri stranice referata o povezanosti nastavnog gradiva geografije s gradivom biologije, fizike i kemije.

Drugi dio ispita sastojao se od oglednog sata, to jest, Martin i njegovi kolege trebali su održati sat nastave u jednoj zagrebačkoj gimnaziji. Martin je imao mentora Ivana, profesora geografije u toj školi, koji mu je dao savjete kako se pripremiti za taj sat. Trebalo je napisati pripremu za sat s osnovnim podacima (vrsta sata, način rada, plan ploče i slično). Bio je to čas posla za Martina. Nastavna jedinica koju je predavao u jednom četvrtom razredu gimnazije imala je naslov „Nacionalni i vjerski sastav stanovništva Republike Hrvatske.“ On je tu nastavnu jedinicu već prije izvodio u nastavi, tako da mu nije bio problem opet uspješno obraditi gradivo na tu temu.

Treći dio ispita sastojao se od usmenog dijela, gdje je Martin pred Povjerenstvom odgovarao na pitanja iz srednjoškolskih propisa i Ustava Republike Hrvatske. Svi oni bili su zadovoljni kvalitetom Martinova referata i održanim satom. Postavili su mu neka pitanja vezana za pravilnike i propise iz srednjeg školstva te iz Ustava.

Sve u svemu, Martin je položio stručni ispit s općom ocjenom „vrlo dobar“ za zanimanje profesora povijesti i geografije. „Četvorka na stručnom ispitu. Nije loše, dapače!“ zaključio je Martin. Uspješni su bili i ostala trojica profesora geografije, tako da su svi zajedno prošli stručni ispit.

Kad se vratio u srednju školu u Dravskom Gaju, Martin je ispričao kolegama ukratko svoje doživljaje s ispita i oni su mu čestitali.

- Trebaš častiti! - rekao je profesor Mato.

Idući dan, Martin je donio nekoliko boca Coca - Cole, Fante i Sprite - a i počastio kolege. Nije imao volje da kupuje kolače, salame i sireve te da časti kolege naveliko. Ionako je uskoro planirao otići odatle. Tako je i bilo!

Kao dokaz da se Martin treba vratiti u rodni kraj bio je i telefonski poziv Dubravke, profesorice geografije iz Srednje škole Jablangrad. Ona je telefonirala u stan Martinovih roditelja u utorak, 10. prosinca 1996. Otac Stjepan javio se na telefon i Dubravka ga je obavijestila da ima slobodno radno mjesto za Martina u školi te da ga očekuju.

Dubravka je saznala od jednog poznanika da Martin radi kao profesor povijesti i geografije u Dravskom Gaju. U to vrijeme, u jesen 1996. ona je bila članica Gradskog poglavarstva Jablangrada. Kao uvažena dama izabrala je da predaje geografiju u gimnaziji. Međutim, nakon što je profesor geografije Marko otišao u mirovinu netko ga je morao zamijeniti. Osim jedne učiteljice geografije iz Osnovne škole Jablangrad koja je povremeno dolazila raditi u srednju školu, dio nastave geografije u strukovnim usmjerenjima morala je preuzeti i gospođa Dubravka. Njoj se to ni malo nije svidjelo! Ona, dama iz Gradskog poglavarstva i starija profesorica da predaje geografiju igdje dalje osim u razredima gimnazije!

Zbog toga je Dubravka nakon što je saznala za Martina odlučno zatražila od ravnatelja Jakova da se tog mladog djelatnika primi na posao u Srednju školu Jablangrad.

- Zašto bi netko iz Jablangrada radio u Dravskom Gaju ako za njega ima posla i ovdje? - upitala je Dubravka Jakova.

Jakov nije odgovorio na pitanje. Sjetio se kako ga je Martin prijavio Ministarstvu edukacije u svibnju 1995. i prouzročio mu neugodnosti s Ministarstvom i edukacijskom kontrolom. Ipak, hitno mu je trebao novi djelatnik.

- U redu! - složio se Jakov. - Ti ga pozovi!

Jakov je Dubravki dao broj telefona od Martina i njegovih roditelja. Taj broj i kućnu adresu Martin je dao Jakovu u rujnu 1994. prilikom svog drugog posjeta Srednjoj školi Jablangrad kad je tražio posao. Da ga utješi, Jakov je Martinu obećao posao za koju godinu kad profesor Marko ode u mirovinu. Usput je od Martina uzeo osobne podatke i zapisao ih u svoju bilježnicu da ga može kontaktirati u slučaju potrebe. Nakon više od dvije godine, došao je i taj trenutak!

Dobivši broj kućnog telefona od Martina i njegovih roditelja, Dubravka je sva sretna nazvala taj broj i sa zadovoljstvom obavijestila Martinova oca Stjepana da njegova sina čeka posao u Srednjoj školi Jablangrad od početka idućeg polugodišta. Stjepan je ostao zbunjen koji trenutak, ali se pribrao i shvatio koliko je ova vijest važna. Zahvalio je profesorici Dubravki i zaželio joj sve najbolje povodom božićnih i novogodišnjih blagdana, a ona je njemu zahvalila na isti način.

Martinovi roditelji bili su toliko sretni da nisu mogli čekati da on dođe kući pa da mu jave radosnu vijest. Majka je nazvala telefonski Martinovu gazdaricu Katu i zamolila ju da Martinu prenese vijest o pozivu profesorice Dubravke. Kad je to Martin čuo od Kate, bilo mu je jasno da je završio sa životom i radom u Dravskom Gaju. Zahvalio je Kati i počeo se spremati za povratak doma.

U ponedjeljak, 23. prosinca 1996. završila je nastava u prvom polugodištu školske 1996./1997. godine. Nastava u Srednjoj školi Dravski Gaj odrađena je prije podne. Martin je potom pozvao profesore Martina i Franju da odu u jedan kafić popiti i proslaviti. Usput, ima im priopćiti važnu vijest. Kad su sjeli u kafić i naručili piće, Martin im je rekao da odlazi te da ne zna tko će ga zamijeniti u školi.

- Nemoj brinuti o tome! To nije tvoja briga! Ti se brini da se vratiš doma i dobiješ stalan posao u Jablangradu - rekao mu je imenjak Martin i u šali dodao - Znači, vraćaš se u domovinu.

Pod „domovinom“ profesor Martin mislio je na „rodni kraj“ jer Martin nije bio iz Dravskoga Gaja.

- Samo ti idi doma i uhvati taj stalan posao. Danas je velika stvar imati stalno radno mjesto - rekao mu je Franjo. - Ne brini o svojoj zamjeni ovdje. To neka misli ravnatelj Fabijan!

Nakon što su popili piće i zaželjeli si mnogo sreće i zdravlja u idućoj godini, dva Martina i Franjo rastali su se kao najbolji prijatelji.

Od Fabijana i ostalih djelatnika škole Martin se nije oprostio. Odlučio je javiti se Fabijanu tek kada bude sto posto siguran da ima posao u srednjoj školi u Jablangradu. „Nije bio pošten prema meni, pa nije zaslužio da se oprostim od njega, baš kao ni većina kolega u kolektivu koji su me gledali kao stranca“mislio je Martin,“kako sam tiho došao raditi u tu školu, tako ću tiho i otići iz nje.“

Konačno, Martin se oprostio i od svojih stanodavaca, Kate i Antuna. Zahvalio im je na svemu, a oni su ga pohvalili kao uzornog podstanara. Antun je autom povezao Martina i njegovu prtljagu do željezničke stanice u Dravskom Gaju. Još jednom su se pozdravili, a Martinu je zaiskrila suza u oku. Bilo mu je žao što napušta te dobre ljude, ali život je morao ići dalje. Dravski Gaj bio je samo jedna etapa u Martinovu životu!

Popodnevnim vlakom Martin je na Badnjak krenuo za Jablangrad, kako bi Božić i Novu Godinu proslavio s roditeljima. Bio je više nego sretan. Nova 1997. godina činila se tako obećavajućom. Martinov povratak u Jablangrad bila je dobra vijest i za njegovu braću. Roditelji su već bili u šezdesetim godinama života i netko je trebao biti s njima i paziti na njih. Bolje Martin nego oni, tako su mislili. Martinu nije bio problem vratiti se doma. Bio je umoran od podstanarskog života. Četiri godine studija u Zagrebu i još dvije godine rada kao profesor izvan Jablangrada bili su mu dovoljni da osjeti čežnju za domom. Roditelji su mu rekli da bi trebao nekoliko godina živjeti s njima, uštedjeti nešto novca i onda to iskoristiti kao polog za dobivanje zajma za kupnju kuće ili stana. Martin se trebao osamostaliti i misliti na svoju budućnost. Ipak, za kupovinu kuće ili stana trebalo je novaca koji Martin nije mogao uštedjeti živeći kao podstanar u Zagrebu i u Dravskom Gaju. Sada je bila prilika da Martin, nakon što dobije stalan posao u Srednjoj školi Jablangrad za nekoliko godina uštedi nešto novca koji će mu dobro doći u budućnosti.

U utorak, 7. siječnja 1997. Martin je prije podne posjetio ravnatelja Jakova u Srednjoj školi Jablangrad. Imao je s njim dogovoreni sastanak. Posljednjih radnih dana u prvom polugodištu, u prosincu 1996., Martin je još jednom nazvao telefonom ravnatelja Jakova i dogovorio s njim razgovor o poslu nakon božićnih i novogodišnjih praznika. Dogovor je pao za 7. siječnja iduće godine. Jakov je na taj sastanak pozvao i profesoricu Dubravku iz geografije. Ona je bila sretna što će upoznati mladog kolegu koji će preuzeti dio satnice geografije. Dubravka je predavala geografiju većinom u gimnaziji, dok je netko trebao preuzeti za stalno nastavu geografije u ostalim usmjerenjima nakon što je profesor Marko otišao u mirovinu.

Jakov i Dubravka ljubazno su dočekali Martina i odredili mu u kojim će razredima predavati povijest i geografiju. Dobio je 14 sati nastave povijesti i 12 sati nastave geografije tjedno, ukupno 26 sati. Povijest je trebao predavati u drugim, trećim i četvrtim razredima gimnazije, dok je geografiju imao predavati u elektro, agroindustrijskom i trgovačkom usmjerenju. Nastavu geografije u knjigovodstvenom usmjerenju dijelio je s profesoricom Dubravkom. Srednja škola Jablangrad bila je škola s većim brojem različitih usmjerenja i s mnogo učenika.

Za punu radnu normu i punu plaću Martinu su trebala 22 sata nastave tjedno. Ostalih 4 sata nastave tjedno bili su prekovremeni rad za koje je Martin trebao dobiti honorare. „Taj dodatni novac dobro će mi doći,“ mislio je Martin. Osim rada u nastavi, Martin je dobio još neka zaduženja, poput dežurstva na hodnicima, stručnog usavršavanja, pripremanja za nastavu doma i sudjelovanja na različitim sjednicama u školi, kao što su sjednice aktiva povijest - geografija, sjednice razrednih vijeća te sjednice Nastavničkog vijeća. Takva zaduženja imali su i drugi nastavnici, ne samo Martin.

Nakon što su mu određena zaduženja za iduće polugodište, profesorica Dubravka povela je Martina prema kabinetu povijesti i geografije. Bila je to sunčana prostorija sa velikim stolom u sredini i šest stolica. Na lijevoj strani sobe uza zid nalazili su se ormarići i jedan veliki ormar za školski pribor, dok su u desnom kutu bile složene povijesne i geografske karte. Martin je dobio jedan ormarić na korištenje s pripadajućim ključem. U ormarić je mogao staviti udžbenike i sav ostali pribor koji će mu trebati u nastavi.

Dubravka je bila niska i mršava žena u pedesetima, uskog i pomalo naboranog lica. Na desnom obrazu imala je veliki crni madež. Po izgledu i ponašanju djelovala je aristokratski. Ona je bila voditeljica aktiva povijest - geografija. Svi profesori jednog ili više srodnih predmeta u školi čine aktiv (radnu grupu). Osim aktiva povijest - geografija, u školi su postojali i aktivi fizike i matematike, kemije i biologije, aktiv hrvatskog jezika i drugi aktivi.

Martin se zadržao u kraćem razgovoru s profesoricom Dubravkom. Nju je zanimalo gdje je on dosada radio i kakvi su njegovi dojmovi o radu u prosvjeti. Nakon što se oprostio s Dubravkom, krenuo je doma i obavijestio roditelje o uspješnom tijeku razgovora u školi.

- Dobio sam posao u školi! - rekao je veselo Martin.

- Hvala Bogu! - odgovorila je majka Marija. - Neka i to već jednom bude riješeno.

- Sada je ravnatelj Jakov ispravio nepravdu koju ti je nanio 1994. - rekao je otac Stjepan.

- Da, ispravio je - odgovorio je Martin. - Sada moram obaviti jedan važan telefonski poziv.

- Koga ćeš nazvati? - upitao je otac.

- Ravnatelja Srednje škole Dravski Gaj - odvratio je Martin. - Da mu javim da više ne radim kod njega, pa neka se sada slobodno vrati natrag u nastavu.

Telefon je zazvonio nekoliko puta dok se ravnatelj Fabijan nije javio.

- Sretna vam nova 1997. godina, gospodine ravnatelju - veselo je rekao Martin.

- O Martine, to si ti! Sretna bila i tebi! - odvratio je Fabijan.

- Imam vesele vijesti - nastavio je Martin.

- Koje? - znatiželjno upita Fabijan.

- Dobio sam stalan posao u Srednjoj školi Jablangrad, tako da više neću raditi kod vas.

- Ma da? Ne može to tako! Ne možeš nas samo tako napustiti! - bio je šokiran ravnatelj. - Znao sam ja da se ti spremaš otići. Čuo sam glasine. Mislio si da se neće saznati? E pa saznalo se!

- Naravno da se saznalo kad sam rekao nekim kolegama da odlazim - odgovorio je Martin.

- Ne možeš samo tako otići - ljutito je odvratio ravnatelj Fabijan.

- Mogu! Zašto ne bih mogao? - pitao je veselo i uzbuđeno Martin, uživajući u situaciji kada on može zafrkavati ravnatelja.

- Postoji otkazni rok - rekao je Fabijan. - Ti moraš raditi još neko vrijeme. Škola će raspisati natječaj za profesora geografije, a u međuvremenu ti si zaposlenik škole.

- Više nisam - odvrati Martin. - od trinaestog siječnja počinjem s radom u Srednjoj školi Jablangrad, a vi mi možete samo dati otkaz. Briga me, jer sam dobio novi posao!

- Martine, ne može to tako! - bio je sada već bijesan Fabijan.

- Može, ravnatelju, jer mi niste dali Ugovor o radu na određeno vrijeme, stoga ja mogu dati otkaz bilo kada - rekao je Martin i spustio slušalicu.

Da bi sve bilo koliko - toliko po propisima, Martin je sjeo i napisao pismo za ravnatelja Fabijana, naslovljeno na Srednju školu Dravski Gaj. To pismo bila je obavijest ravnatelju crno na bijelo da daje otkaz. Sam razgovor nije bio dovoljan, trebalo je imati i neki pisani trag. Zato je Martin sastavio pismo u kojem Fabijana obavještava da od početka drugog polugodišta više ne radi u školi u Dravskom Gaju. Prigovorio je ravnatelju što mu cijelo polugodište nije dao Ugovor o radu na određeno vrijeme, to jest, radio je u školi „na crno,“ od danas do sutra, što nije bilo korektno ni profesionalno od Fabijana.

Martin je započeo s radom u Srednjoj školi Jablangrad u ponedjeljak, 13. siječnja 1997. Bio je to početak drugog polugodišta školske 1996./1997. godine. Dva dana kasnije, Martin je otišao vlakom u Dravski Gaj kako bi pokupio radnu knjižicu i ostale svoje dokumente. Prije polaska, ispričao je svoju priču o „radu na crno“ u srednjoj školi u Dravskom Gaju ravnatelju Jakovu i školskoj tajnici Veri. Oni su se čudili ponašanju ravnatelja Fabijana. Vera je rekla Martinu da ako mu Fabijan ne da radnu knjižicu i ostale dokumente da će onda on morati voditi spor sa Srednjom školom Dravski Gaj. Ipak, Vera je izrazila nadu da će ravnatelj Fabijan biti toliko razuman i dati Martinu njegove dokumente, sad kad je dobio novi posao u Srednjoj školi Jablangrad.

Martin je stigao u srednju školu u Dravskom Gaju ujutro oko 9 sati. Bila je nastava, pa su svi profesori bili po učionicama. U zbornici nije bilo nikoga. Ravnatelj Fabijan sjedio je u svom uredu. Martin ga je pozdravio i zatražio svoju radnu knjižicu i ostale dokumente, poput domovnice i izvoda iz matične knjige rođenih. Bio je ljut i prigovorio ravnatelju Fabijanu što ga je „držao na crno“ cijelo prvo polugodište.

- Dobro, Martine, ne moraš sada to govoriti. Znam ja kako je to kad se netko vraća u rodni kraj - rekao je s osmijehom Fabijan. - Svoje dokumente možeš podići u tajništvu. Neću ti praviti probleme.

- Nisam ni zaslužio da mi pravite probleme. Hvala na svemu! - rekao je Martin, rukovao se s njim i otišao u tajništvo kod gospođe Silvije.

Ona je predala Martinu njegove dokumente. Poput Fabijana i Silvija je rekla: - Mi vam nećemo praviti probleme sada kad ste konačno dobili posao u svom rodnom gradu.

- Nisam ni zaslužio da imam ikakvih problema! Svoj sam posao ovdje pošteno odradio - rekao je tvrdo Martin i otišao bez pozdrava iz njezina ureda.

U rano popodne Martin se vratio u Jablangrad, pojeo nešto doma na brzinu i otišao u srednju školu na posao. Taj dan radio je u popodnevnoj smjeni s tim da nije imao prvi sat nastave, pa je stigao u školu na vrijeme na posao. Radnu knjižicu i druge dokumente koje je Škola tražila od njega kao novog zaposlenika predao je u tajništvu gospođi Veri. Obavijestio je i ravnatelja Jakova da je potpuno raskrstio sa Srednjom školom Dravski Gaj. Sada je spreman potpuno se posvetiti poslu u Srednjoj školi Jablangrad.

- Bravo, Martine! Tako treba - odgovorio je sa smiješkom Jakov.

Martin je otišao u zbornicu, uzeo razredni dnevnik i pošao na prvi sat nastave. Bio je sretan, lebdio je u mislima. Osmijeh je bio na njegovu licu. „Konačno radim u školi u kojom sam bio učenik! Koja čast za mene!“ mislio je on. Njegovi su roditelji također bili ponosni i obavijestili su svu rodbinu i prijatelje o Martinovu velikom uspjehu. Dobio je posao u srednjoj školi u rodnom gradu, i to stalan posao. Tako su Martinovi roditelji govorili!

Zapravo, nije bio stalan posao od prvog dana. U skladu s propisima, Martin je dobio posao na 90 dana, da bi početkom veljače 1997. Škola objavila natječaj u dnevnom tisku za radno mjesto profesora povijesti i geografije na puno neodređeno radno vrijeme. Martin se javio na natječaj i dobio posao. To je bilo u redu jer je Martin tada imao više od dvije godine radnog iskustva (započeo je s radom u onoj zagrebačkoj srednjoj školi u prosincu 1994.) i položen stručni ispit. Ravnatelj Jakov prihvatio je njegovu molbu za posao i 12. veljače 1997. Martin je potpisao Ugovor o radu sa Srednjom školom Jablangrad. Ugovor je sklopljen na neodređeno vrijeme, što je značilo da je Martin dobio stalan posao uz puno radno vrijeme. Ugovor su potpisali Martin kao zaposlenik i ravnatelj Jakov u ime Škole kao poslodavac. Jakov i školska tajnica Vera čestitali su mu, a Vera mu je usput rekla da se jedini javio na natječaj.

„Sjajno! Ovaj puta sve je prošlo bez komplikacija. Nemam konkurenciju,“mislio je Martin radosno.

On je pričao svojim prijateljima u Jablangradu dogodovštine iz Zagreba i Dravskog Gaja. Oni su se smijali i veselili skupa s njime, čestitajući mu na uspješno završenom studiju, na dvije godine radnog staža, položenom stručnom ispitu i stalnom zaposlenju u Srednjoj školi Jablangrad. Martin je imao razloga veseliti se svojim uspjesima. Gledao je vedro u budućnost, stvarajući brojne planove.

Ipak, povremeno se u njemu javljala sumnja. Neki crv ga je kopkao u mislima. „Profesor Marko otišao je u mirovinu, zbog čega sam ja dobio posao,“razmišljao je on.“A što je s arhivisticom Željkom? Ona je na rodiljnom dopustu. Što kad taj dopust završi? Hoće li se vratiti u školu?“ Svoje sumnje rekao je roditeljima, ali oni su ga ohrabrivali da se nema čega bojati.

- Ti si sada stalno zaposlen, Željka nije - rekla je Martinu majka. - Što ti ona može? Ravnatelj i kolektiv srednje škole prihvatili su te kao svog stalnog zaposlenika.

- Točno - nadovezao se otac. - Željka tu više nema što tražiti. Ona neka si traži posao u svojoj struci. Dosta je dugo sjedila na tvom radnom mjestu.

Nakon povratka u Jablangrad, Martin je još neko vrijeme održavao kontakt s kolegama Franjom i imenjakom Martinom iz Srednje škole Dravski Gaj. Povremeno bi im telefonirao da čuje što je nova u Dravskom Gaju. Naročito ga je zanimalo kako je riješeno pitanje njegova nasljednika na radnom mjestu profesora povijesti i geografije.

Profesor Franjo javio mu je da je ravnatelj Fabijan bio veoma ljut što je samo tako naprasno otišao u Jablangrad, ali mu je on, Franjo, objasnio situaciju. Martina čeka stalan posao u rodnom gradu i bilo bi glupo da takvu priliku ne iskoristi. Kad se smirio, Fabijan je raspisao natječaj za radno mjesto profesora povijesti i geografije i dao oglas u dnevnom tisku. Na taj oglas javio se jedan mladi profesor iz toga kraja i dobio posao.

- Savršeno! Nije moglo biti bolje! - rekao je veselo Martin u telefonsku slušalicu. - Ja sam otišao i oslobodio mjesto za jednog mladog domaćeg profesora. Sad smo svi sretni. Ja, taj profesor i ravnatelj Fabijan.

- Da, da! Sve je dobro završilo - odgovorio je Franjo.

Dvije godine kasnije (1999.) Martin je saznao od svog imenjaka, profesora Martina iz Dravskog Gaja da je Fabijan otišao u mirovinu.

- Stvarno? On otišao u mirovinu? Znači, nije se vratio natrag u nastavu pod stare dane - tobože začuđeno upitao je Martin.

- Ne, nema šanse - uzvratio je njegov imenjak iz Dravskog Gaja. - To je on govorio tek onako.

- A tko ga je zamijenio na mjestu ravnatelja? - Martin je bio znatiželjan.

- Profesorica Mara. Znaš onu voditeljicu smjene, što nas je uvijek tjerala na posao nakon što je zvonilo za početak školskog sata? - odgovorio je Martin iz Dravskog Gaja.

- Znam, kako ne! Dobili ste dobru osobu za ravnateljicu - odgovorio je Martin. Sjećao se te simpatične i grlate profesorice njemačkog jezika koja bi često rekla profesorima u zbornici: - Idemo raditi, ljudi! Zvonilo je! Na posao!

Nekoliko godina kasnije oba profesora iz Dravskog Gaja, Martin i Franjo, otišli su u zasluženu mirovinu nakon što su veliki dio svoga života posvetili odgoju i obrazovanju mladeži.

6. Tko su bili glavni „drmatori“ u Srednjoj školi Jablangrad?

Zaposlivši se u Srednjoj školi Jablangrad, Martin je postao kolega svojim bivšim profesorima, koji su predavali ne samo njemu, već i njegovoj braći Pavlu i Marku. U svakom školskom kolektivu postoji ravnatelj, koji je glavni i odgovorni za sve što se događa u školi. Osim njega, tu je i nekoliko uvaženih djelatnika koji mu pomažu u vođenju škole. Tako je bilo i u Srednjoj školi Jablangrad. I tamo je bilo nekoliko „drmatora“ od kojih su neki imali veliki utjecaj ne samo u školi, već i u gradu.

Osim već spomenutog ravnatelja Jakova i voditelja prve (gimnazijske) smjene profesora Josipa te Dubravke, profesorice geografije i voditeljice aktiva povijest - geografija, tu je bio i Vladimir, visoki i mršavi profesor engleskog jezika. On je godinama obnašao mnoge važne dužnosti u školi. Između ostaloga, bio je i predsjednik Školskog odbora. Vladimir je bio iz ugledne obitelji u Jablangradu i kao takav prijatelj s gradonačelnikom Albertom, baš kao i profesorica Dubravka, koja je bila članica Gradskog poglavarstva Jablangrad tijekom 1990 - ih kao nestranačka osoba.

Branko je bio profesor matematike i fizike te voditelj aktiva za te predmete. On je bio krupan čovjek s lijepo njegovanom bradom i brkovima. Profesorica Zlata također je predavala matematiku i fiziku i bila osoba od ugleda u kolektivu. Njezin otac Marin radio je kao šef Gradskog ureda za gospodarstvo.

Profesor Stjepan bio je srednje visine i rumenog lica, smeđe kose s pokojom sijedom vlasi. Predavao je njemački jezik već dugi niz godina. On je bio aktivan i u lokalnoj politici kao gradski vijećnik Zemaljske stranke.

Profesor Slavko, stroga glasa, ozbiljna lica i plave kose bio je ambiciozni profesor hrvatskog jezika. Želja mu je bila postati ravnatelj škole ili neka druga važna ličnost u Jablangradu. Njegova prijateljica Violeta, sitna žena tamne kose oblikovane u punđu također je predavala hrvatski jezik. Oni su uvijek imali što za reći o nastavi hrvatskog jezika, radu u školi i tako dalje. Osim sa Slavkom kao kolegom iz istog predmeta, Violeta se rado družila i s profesoricom Dubravkom dok je prema ravnatelju Jakovu pokazivala dužno poštovanje, pa čak i strahopoštovanje. Violetin stav bio je da se treba držati uz ljude koji imaju vlast, tako ćeš lakše živjeti.

Još jedna važna ličnost u školi bila je i Antonija, također profesorica hrvatskog jezika. Visoka i brbljava, kestenjaste kose i krupnih očiju, ona je bila aktivna u životu škole kao i u kulturnom životu grada. Kako je iskazivala svoju aktivnost? Kao predsjednica Kulturne udruge Jablangrad Antonija je uvijek smišljala neke nove projekte i tražila ljude koje bi nagovorila da te projekte realiziraju. Za sve te projekte Antonija bi na kraju pokupila priznanja kao idejna začetnica. Poput Violete, i ona se rado družila s ravnateljem Jakovom, ali i s gradonačelnikom Albertom, čovjekom krupna rasta ali ne i krupna značenja. Albert je bio samo figura na čelu Jablangrada koji je radio što mu je rekao ravnatelj Jakov kao šef lokalne podružnice Stranke Hrvatske Nezavisnosti.

Školska psihologinja Barbara bila je lijepa žena kratke smeđe kose i uvijek elegantno odjevena. Ona je bila ljubazna i spremna pomoći, ponajprije učenicima koji su imali nekih problema u školi, a takvih je bilo popriličan broj.

Zbog velikog broja razreda, nastava se u školi odvijala u dvije smjene. U prvu (gimnazijsku) smjenu išli su učenici gimnazije i ostalih četverogodišnjih usmjerenja. Voditelj te smjene bio je Josip, profesor engleskog jezika. U drugu (strukovnu) smjenu išli su učenici različitih trogodišnjih usmjerenja. Tu smjenu vodila je Marijana, visoka i krupna te uvijek nasmijana crnka, bez obzira na mnogo brige oko organizacije nastave i držanja discipline u svojoj smjeni. Bila je prodavačica po struci koja se zaposlila u školi i predavala stručne predmete učenicima trgovačkog usmjerenja. Školovala se uz rad i polagala različite ispite kako bi stekla potrebnu stručnu spremu za rad u školi. Nakon što je završila svoje doškolovanje i prekvalifikaciju svi su je u školi oslovljavali s „profesorice“ u čemu je Marijana uživala. Kao ponizna osoba koja se rado družila sa šefovima u školi nakon nekog vremena postala je voditeljica druge smjene. Umiljato janje dvije majke sisa!

Od ambicioznih nastavnika u Srednjoj školi Jablangrad koji su planirali karijeru u školi i u gradu treba spomenuti i Petra, čovjek srednjeg rasta i zbijena tijela čije je preplanulo lice uvijek krasio osmijeh. On je bio inženjer strojarstva i predavao je stručne predmete u metalskom usmjerenju. Kao i profesor Stjepan iz njemačkog jezika, Petar se učlanio u Zemaljsku stranku i nakon nekog vremena postao predsjednik gradskog ogranka te stranke i gradski vijećnik zajedno s kolegom Stjepanom.

Među Martinovim kolegama iz aktiva povijest - geografija bili su Davor, profesor povijesti koji je došao iz Vojvodine. Davor je bio mršav sredovječni muškarac, naborana lica ali zato vesela duha i uvijek spreman na šalu. Mladen, profesor povijesti i marksizma predavao je te predmete za vrijeme bivše države, da bi uspostavom neovisne Hrvatske predavao Politiku i gospodarstvo (PiG) što je u neku ruku bila zamjena za marksizam. Osim PiG - a, Mladen je predavao i sociologiju te nešto sati povijesti. On je bio visok i debeljuškast muškarac u ranim pedesetima, smeđe kose i veoma pričljiv.

Bila je to šarolika ekipa u kojoj su istaknutu ulogu imali profesori hrvatskog i stranih jezika te profesori prirodnih predmeta (fizike, kemije, biologije) i matematike. Ostali nastavnici bili su profesori općih predmeta ili inženjeri i ostali fakultetski obrazovani ljudi koji su predavali stručne predmete po pojedinim usmjerenjima. Bilo je tu i nešto apsolvenata (nezavršenih studenata) i ostalih koji su završili neki tečaj ili neku drugu školu. Oni su u školi radili kao nestručan kadar. Ipak, ravnatelj Jakov i ostali vodeći ljudi Srednje škole Jablangrad imali su povjerenja u njihovu stručnost. Kratko i jasno, vjerovali su im da znaju raditi svoj posao.

7. Kako je Martin postao „crna ovca“ u kolektivu?

Martin je svim srcem prionuo poslu u drugom polugodištu školske 1996./1997. godine. Njegova predavanja bila su zanimljiva a težište je bilo na učenju najvažnijih pojmova iz svake nastavne jedinice. Iz gradiva povijesti, on nije tražio da učenici znaju datume (dan, mjesec i godina) povijesnih događaja. Bilo je dovoljno da znaju godinu a za nižu ocjenu učenici su trebali znati barem stoljeće kad se nešto zbilo. U nastavi geografije, težište njegova rada bilo je na tumačenju najvažnijih pojmova iz svake nastavne jedinice uz davanje jednog ili dva primjera kako bi učenici bolje razumjeli gradivo.

U provjeri znanja učenika, Martin nije koristio testove ili pisane provjere znanja jer su neki učenici rado varali, prepisujući odgovore od kolega ili koristeći papiriće na kojima su bili zapisani najvažniji pojmovi iz gradiva, takozvani „šalabahteri.“ Martin je učenike uvijek ispitivao usmeno, pa bi tako vrlo brzo uz samo nekoliko pitanja utvrdio da li su oni učili gradivo ili nisu. Nije bilo nenajavljenih ispitivanja, već bi Martin uvijek oko dva tjedna prije početka ispitivanja u svakom razredu najavio da kreće s usmenom provjerom znanja.

Uvijek ima učenika koji vole provocirati profesore kojekakvim pitanjima. Na ta pitanja Martin je odgovarao kratko i duhovito, pa su se učenici imali čemu smijati. Po svojoj naravi, Martin je bio vesela osoba i rado se šalio. Zbog toga su učenici voljeli njegove satove jer su na njima mogli ne samo naučiti nešto novo nego se i zabaviti te odmoriti od nekih drugih predmeta koji su po nastavnom gradivu bili kudikamo teži a nastavnici daleko stroži i manje zabavni od Martina.

Učenici koji su dobili negativne ocjene imali su priliku ispraviti ih u razumnom roku. Martin nije volio kad bi netko dobio negativnu ocjenu iz ispitivanja i već idući sat htio ju ispraviti. Da bi se naučilo gradivo treba vremena. To znači, ako netko dva mjeseca nije učio gradivo povijesti ili geografije, on ne može tu količinu gradiva koja se nakupila u međuvremenu naučiti za dan ili dva. Za učenje tolikog gradiva trebalo je oko dva tjedna po Martinovu mišljenju.

Većina učenika bila je više nego zadovoljna Martinovim načinom rada, ali uvijek bi se našli nezadovoljnici koji su prigovarali i kojima nisu valjali ni drugi profesori. Martin je predavao povijest i geografiju u 11 razreda u kojima je bilo preko 300 učenika. Nikakvo čudo ako se među njima našlo i onih koji nisu bili zadovoljni Martinovim radom. Čovjek ne može svima ugoditi! Takav se još nije rodio.

Kako je kolektiv Srednje škole Jablangrad reagirao na Martinovo zapošljavanje? Većina zaposlenika nije pokazala pretjeranu srdačnost dolaskom novog kolege. Bili su uglavnom pristojni i službeni u ophođenju prema Martinu. On se tome čudio. Nije očekivao da će biti svečana parada povodom njegova zapošljavanja, ali ipak, on je bio bivši učenik te škole a sada profesor. Nije to mala stvar! Od kolega, najsrdačniji se pokazao Mladen, profesor povijesti i Politike i gospodarstva. S njim je Martin često razgovarao o nastavi, učenicima, povijesti i o tekućim zbivanjima u svijetu.

Osim njega, Martin je razgovarao i s Davorom jer je bio profesor povijesti. Njih dvojica uvijek su našli neku temu iz povijesti o kojoj bi pričali za vrijeme malih i velikih odmora u školi. Tako je Martin ponajprije održavao komunikaciju sa svojim kolegama iz aktiva povijest - geografija. S voditeljicom aktiva, profesoricom Dubravkom nije mnogo razgovarao. Ona je bila dama koja se družila ponajprije s ravnateljem i ostalim šefovima, s gradonačelnikom Albertom te jednim lokalnim poduzetnikom, koji je bio vlasnik tvornice metalnih proizvoda. Gospodin se zvao Franjo i tijekom pretvorbe i privatizacije u 1990 - ima postao je vlasnik metalnog poduzeća koje je proizvodilo različite poljoprivredne alate i strojeve.

Drugi važni poduzetnik u Jablangradu bio je Vilim, čiji je djed imao štedionicu u gradu do kraja Drugoga svjetskog rata. Nova komunistička vlast oduzela mu je štedionicu i nacionalizirala je, ali je uspostavom neovisne i demokratske Republike Hrvatske Vilim dobio odštetu za imovinu koja je bila oduzeta njegovu djedu. S tom odštetom i uz povoljni poduzetnički zajam Vilim je osnovao banku u Jablangradu. Kao jedan od najbogatijih žitelja Jablangrada, Vilim je rado bio viđen u društvu gradonačelnika Alberta i drugih uglednih građana. Biti prijatelj s bankarom Vilimom mnogo je značilo ravnatelju Jakovu, baš kao i profesorici Dubravki i drugim ambicioznim nastavnicima Srednje škole Jablangrad. Prijateljstvo s gradonačelnikom i bankarom može biti odskočna daska za pravljenje karijere ne samo u Jablangradu već i šire.

Martin je počeo s radom u školi u ponedjeljak, 13. siječnja 1997. Imao je ukupno 26 sati nastave tjedno (14 sati povijesti i 12 sati geografije). Puna radna norma u nastavi iznosila je 22 sata tjedno, a preostala 4 sata tjedno bio je prekovremeni rad. Potkraj veljače iste godine profesorica Dubravka napunila je 30 godina radnog staža, pa je stekla pravo na smanjenje satnice u nastavi za 2 sata tjedno uz zadržavanje iste plaće. Bio je to takozvani „seniorski bonus“ koji je dopuštao starijim nastavnicima da zbog godina starosti i radnog staža rade manje sati u nastavi uz zadržavanje iste plaće.

Tako je Martin početkom ožujka 1997. dobio u zaduženje još dva sata geografije u II. razredu knjigovodstvenog usmjerenja, pa je imao točno po 14 sati nastave povijesti i geografije. Od tih 28 sati nastave tjedno, 6 sati nastave bio je prekovremeni rad koji mu je donio dodatni izvor prihoda. Martinova neto plaća iznosila je oko tisuću osamsto kuna uz putne troškove u iznosu od tristotinjak kuna, ukupno oko dvije tisuće i sto kuna. Za prekovremeni rad Martin je dobivao mjesečno otprilike osamsto kuna, što je bilo osjetno povećanje njegovih prihoda koji su tada iznosili sve zajedno oko dvije tisuće i devetsto kuna neto mjesečno. „Nije loše, samo neka tako i ostane,“mislio je Martin, sretan što može dodatno zaraditi u školi. On se nije morao patiti kao neki drugi prosvjetni djelatnici koji su tada u slobodno vrijeme radili razne poslove izvan škole kako bi preživjeli.

Dio zarade, 600 kuna mjesečno, Martin je davao roditeljima za stan i hranu. Otac je imao malu mirovinu a majka je bila kućanica bez primanja. Zbog toga je Martin osjećao dužnost financijski im pomoći. S ostatkom novca Martin je brižljivo raspolagao. Jedan dio stavio je na štednju a drugi, manji dio potrošio je na svoje potrebe. Trebalo je nekada izaći u grad, maknuti se iz stana i iz škole i bar na trenutak zaboraviti na svakodnevne brige i obveze.

Gdje god da se nalazite, naići ćete na zlobnike kojima se neće svidjeti vaš uspjeh. Tako je bilo i s Martinom. Njegov dolazak bio je udarac za neke zaposlenike Srednje škole Jablangrad, poput Gorana, profesora poljskog jezika koji je do Martinova dolaska u školi predavao između ostalih predmeta i geografiju. Na taj način on je popunjavao satnicu do pune norme.

- Ti si dobio stalan posao? - upitao je Goran Martina jednom prilikom.

- Jesam! - zadovoljno je odgovorio Martin.

- Ja sam ovdje došao prije tebe, a još nemam stalan posao - odvrati Goran.

- Tko ti je kriv kad si studirao poljski - odbrusi mu Martin. - Da si studirao engleski ili njemački jezik, mogao si već odavno imati stalan posao i predavati svoje predmete, a ne tuđe.

Goran ništa nije rekao, ali je bio ljut. Martin je uživao. Prije tri godine, Goran je njemu ukrao posao zajedno s arhivisticom Željkom uz dozvolu ravnatelja Jakova. Sada je Goran imao problema s popunjavanjem satnice do pune norme za punu plaću, pa je morao biti razrednik u jednom razredu gimnazije i raditi još neke dodatne poslove u školi da bi popunio radnu normu.

Goran je za Martina bio mali problem. Daleko veći problem njemu je predstavljala Željka, koja se tada nalazila na rodiljnom dopustu. Tijekom ožujka i travnja 1997. Martin je počeo doživljavati provokacije od profesorice Dubravke, voditeljice aktiva povijest - geografija i Zlate, profesorice matematike i fizike. One su Martinu počele govoriti: - Vi ćete ostati bez prekovremenih sati čim se Željka vrati na posao!

Martin u početku ništa nije odgovarao, samo ih je začuđeno gledao. Zašto bi on ostao bez prekovremenih sati zbog osobe koja nije prosvjetni djelatnik po struci i koja nema zakonsko pravo raditi u školi? Po kojoj logici bi njih dvije uzele dio posla njemu, stručnom i stalno zaposlenom djelatniku i dale posao osobi koja nije stručna za rad u školi? Ponašanje Dubravke i Zlate unijelo je veliki nemir u Martina. Bio je pristojan i nije se htio svađati sa starijim kolegicama. One nisu popuštale i nastavile su sa svojim provokacijama, Dubravka u kabinetu povijesti i geografije a Zlata na hodniku škole i u zbornici. Na kraju je Martin odlučio istjerati stvari na čistac. Bilo je to potkraj travnja 1997. godine.

- Ima li Željka zakonsko pravo raditi u školi? - pitao je Martin profesoricu Dubravku u kabinetu povijesti i geografije kada mu je opet, po tko zna koji put spomenula Željkin povratak u školu.

- Pa, nema, ali mi se nje ne možemo odreći. Ona je nas zadužila! Došla je raditi u školu kad nitko drugi nije htio - odgovorila je Dubravka.

- Nije li profesor Davor prije nje počeo raditi u školi? - pitao je Martin. - Osim toga, ja sam već u rujnu 1994. došao tražiti posao u školi kao profesor povijesti i geografije, to jest kao stručna osoba.

- A zato nije raspisan natječaj za profesora povijesti te godine! - odgovorila je iznenađeno Dubravka.

- Molim? Nije bio raspisan natječaj zbog čega? - Martin je bio znatiželjan.

- Ma ništa - odgovorila je Dubravka. - U svakom slučaju, mi se Željke ne možemo odreći.

- Ako ona nema pravo raditi u školi, ja želim zadržati svu satnicu u nastavi, pa tako i prekovremeni rad - odgovorio joj je Martin.

Dubravka je ljuta otišla u zbornicu, a Martin je zamišljeno ostao sjediti u kabinetu. „Nije bio raspisan natječaj 1994. godine. Naravno, da se ja ili netko drugi stručan ne bi mogao javiti na njega i dobiti posao. Onda ne bi Željka mogla raditi ovdje,“razmišljao je on, polako shvaćajući da se crni oblaci nevolje nadvijaju nad njim.

Isti dan, Martin je u zbornici zamolio profesoricu Zlatu za razgovor. Pitao ju je: - Ima li Željka zakonsko pravo raditi u školi? Je li ona položila razlikovne ispite da bi mogla raditi u školi?

- Pa, nije - odgovorila je zbunjeno Zlata. - Ali mi bez nje ne možemo.

- Zašto ne? - upitao je Martin, a Zlata je šutjela.

- U tom slučaju, ako nije stekla uvjete za rad u školi, ja želim i dalje zadržati prekovremeni rad i svu satnicu povijesti. Ja sam stručna osoba, ona nije! - rekao je pomalo ljutito Martin, sit Dubravkinih i Zlatinih provokacija. Zlata ništa nije rekla. Samo ga je namrgođeno pogledala, uzela razredni dnevnik i otišla na nastavu. Martin je učinio isto, a u njemu je raslo uzbuđenje, toliko da je pocrvenio u licu. „Što je njima? Kako mogu i pomisliti da mi uzmu dio posla i daju ga osobi koja nema pravo raditi u školi?“ razmišljao je Martin,“čak i ako su prijateljice, nemaju na to pravo. Pa nije ova škola privatni posjed Dubravke i Zlate pa da tu zapošljavaju koga one hoće.“

Nakon što je Martin izrazio svoje protivljenje da dio posla prepusti Željki koja mu je još 1994. ukrala posao uz podršku ne samo ravnatelja Jakova već očito i uz podršku još nekih čelnih ljudi u školi, počeli su problemi za Martina s učenicima. U II. razredu elektro usmjerenja neki učenici počeli su dobacivati Martinu nadimak „Junac.“ Zašto baš „Junac“ Martinu nije bilo jasno, ali nije bilo ni važno. On nije zaslužio takvo ponašanje od njih. Dobacivali su mu taj nadimak pod satom i na hodniku, prije i poslije sata.

Martin u početku nije reagirao, ali kako takvo ponašanje nije prestajalo, pitao je učenike u čemu je problem. Nitko u razredu mu nije odgovorio, ali su pojedini učenici nastavili s provokacijama. Martin je o njihovu ponašanju obavijestio razrednika Vladimira, a on ga je u čudu gledao. S obzirom da Vladimir ništa nije poduzeo, Martin je odlučio sam uzeti stvar u svoje ruke i na jednom satu geografije u tom razredu izgrdio je ponašanje pojedinaca. Rekao je otvoreno da su ti pojedinci bezobrazni, nemaju kulture, on je njihov profesor i zaslužuje poštovanje, nije došao u školu biti njihova budala.

- Ako mi imate što za reći, onda mi to recite u lice, a ne iza leđa, kao kukavice - završio je svoj govor Martin.

Učenici su šutjeli, a Martin je nastavio s predavanjem. Neko vrijeme bio je mir, a onda su provokacije opet počele. Ti učenici bili su problematični i na satovima drugih profesora. Ravnatelj Jakov branio je te učenike tvrdeći kako su mladi, u procesu su razvoja, nisu svjesni što rade, profesori moraju bolje raditi s njima. Drugim riječima, profesori (a među njima i Martin) nisu dovoljno dobri u radu s učenicima, pa im se zato događaju problemi.

„Kako je samo bezobrazan,“razmišljao je Martin o ravnatelju,“mi trebamo bolje raditi svoj posao. A on, veliki ravnatelj? Podilazi učenicima i svu krivnju svaljuje na nastavnike. Možda bi i on kao ravnatelj mogao bolje raditi svoj posao?“

Martinov način rada bio je prihvaćen od učenika u 13 razreda gdje je predavao povijest i geografiju. Samo u II. razredu elektro usmjerenja njegov način rada nije valjao. „Možeš misliti,“ uvrijeđeno je razmišljao Martin,“sad bih trebao mijenjati način rada zbog nekoliko neodgojenih učenika u jednom razredu. Da ne bi!“

O problemima u školi Martin je govorio s roditeljima. Bili su zabrinuti, nisu znali kako da mu pomognu. Ipak, izrazili su nadu da će se Martin znati oduprijeti svim pokušajima da mu se oduzme prekovremeni rad. Nije bio samo u pitanju prekovremeni rad. Ako Martin popusti, mogao je kasnije ostati i bez satnice povijesti, to jest, izgubiti pola radnog vremena a samim time i stalan posao. Zbog toga je Martin odlučio braniti i sačuvati svoju dosadašnju satnicu u nastavi i iduće školske godine.

„Ako jednom popustim, uvijek ću morati popuštati,“mislio je on ogorčeno. Ravnatelj Jakov spriječio je Martina da dobije posao u školi na nepošten način u rujnu 1994. tako što nije htio raspisati natječaj za radno mjesto profesora povijesti, pa se Martin nije mogao javiti na natječaj i prema zakonu dobiti posao. Umjesto toga, Jakov je nestručnoj Željki dao posao na godinu dana bez natječaja. Martin je vjerovao da je takvim spletkama došao kraj, ali očito se prevario.

Osim Dubravke i Zlate, treća osoba u kolektivu koja je Martinu polako išla na živce bila je Antonija, profesorica hrvatskog jezika. Ona je tražila od Martina da kao „povjesničar“ istražuje lokalnu povijest grada, da napiše neki članak koji bi se onda mogao objaviti u glasniku Kulturne udruge Jablangrad kojoj je na čelu bila Antonija. Martin je njoj pokušao dokazati da on nije „povjesničar“ već profesor povijesti i geografije. Razlika je u tome što povjesničari (u pravilu magistri i doktori povijesti) rade na sveučilištima, proučavaju povijesne dokumente i pišu stručne knjige iz povijesti te udžbenike povijesti za osnovnu i srednju školu. Martin je bio samo profesor povijesti i geografije, dakle nastavnik koji je radio u nastavi s učenicima.

Bez obzira na to, Antonija je nastavila povremeno gnjaviti Martina da istražuje povijest Jablangrada jer on je tobože povjesničar. Ona je zapravo igrala podmuklu igru jer je bila prijateljica s arhivisticom Željkom. Antonija je izjednačavala Martina i Željku po struci oboje nazivajući povjesničarima i dokazujući svima u kolektivu Srednje škole Jablangrad da su Martin i Željka zapravo ljudi od iste struke. To je pak značilo da Željka ima pravo raditi u školi i predavati povijest baš kao i Martin, što nije bila istina. Martinu je smetala podmukla igra profesorice Antonije, ali ništa nije mogao učiniti da je spriječi u njezinu djelovanju. Bio je mladi profesor koji je tek došao raditi u školu, bez utjecajnih prijatelja i bez podrške kolektiva.

- Ja nisam povjesničar, već samo profesor povijesti i geografije - rekao joj je jednom prilikom Martin.

- Željka je povjesničarka, baš kao i vi. Vi ste ista struka - bila je uporna Antonija.

- Ona nije povjesničarka već arhivistica i nema što tražiti u školi. Neka ide raditi u svoju struku.

- Zašto Željka ne bi radila u školi? - pitala je Antonija tobože u čudu.

- Zato što ovdje ima dovoljno profesora povijesti. Davor, Mladen i ja - odgovorio je Martin. - Povjesničari i arhivisti nemaju pravo raditi u školi. Ako Željka ima pravo na rad u školi, zašto nije dobila stalan posao?

- Ona mora raditi u školi - uzvratila je Antonija.

- Zašto mora raditi u školi? Što vas briga za nju? Jeste li vi njezina odvjetnica? Znate li vi da je ona meni ukrala posao prije tri godine kao nestručna osoba? Što da vama ili vašem djetetu netko nestručan uzme posao? - pitao je Martin, sada već razbješnjen njezinom drskošću.

Antonija se povukla bez da je odgovorila na Martinova pitanja. Ona je bila prijateljica s ravnateljem Jakovom, gradonačelnikom Albertom i bankarom Vilimom. Kao takva, mislila je da može vedriti i oblačiti u školi po svojoj volji. Martinu se zamjerila i nije više s njom htio uopće razgovarati. Antonija je bila ljuta na Martina. Ne samo što joj se usudio proturječiti već je odbio raditi za nju. Kao što je već spomenuto, Antonija bi osmislila neki projekt i tražila nekoga da to provede u djelo sve u sklopu djelovanja Kulturne udruge Jablangrad. Nakon realizacije projekta, ona bi pokupila zasluge kao idejni začetnik projekta. Sama nikad ništa nije napravila, ali se voljela kititi tuđim perjem.

Jednom prilikom u svibnju 1997. profesor Davor spomenuo je Martinu kako su on i arhivistica Željka prije nekoliko godina otišli na jedan seminar iz povijesti u Zagreb tijekom zimskih praznika. Željka ga je vozila svojim autom do Zagreba i natrag, a znala ga je ponekad pozvati i na ručak doma. Davor je živio kao podstanar u Jablangradu, pa se rado javljao na takve pozive gdje je mogao uživati u domaćoj hrani.

„Lijepo, na taj način ona kupuje ljude u kolektivu,“ljutito je razmišljao Martin poslije razgovora s Davorom,“prasetina, kolači i dobro vino i rakija! Tko takvu osobu ne bi poželio za kolegicu? A moja diploma i sav moj rad i učenje u srednjoj školi i na fakultetu, to valjda nije važno?“

Početkom lipnja 1997., desetak dana prije kraja nastave, učenici u III. A razredu gimnazije pitali su Martina hoće li im on i iduće školske godine predavati povijest. Bili su vrlo zadovoljni s njim kao profesorom, baš kao i većina učenika u drugim razredima.

- Nisam siguran - napravio se Martin nevješt. - Čuo sam da će se arhivistica Željka vratiti na posao, pa će vam ona možda predavati povijest iduće godine.

- O ne, samo ona ne! - povikali su učenici. - Vi ste bolji! Želimo da nam vi predajete povijest.

- Ja to također želim, ali ne odlučujem o tome - uzvratio je Martin sa smiješkom. - No, nadam se da ću vam predavati i iduće školske godine. Vi ste super razred.

- Hvala, profesore! - odgovorili su učenici III. A, a neki su i zapljeskali.

„Hm, da, samo kad bi i ravnatelj Jakov imao tako dobro mišljenje o meni kao učenici III. A gimnazije,“mislio je Martin zamišljeno. Cijelo drugo polugodište školske 1996./1997. godine on i ravnatelj nisu razgovarali. Martin bi ga u prolazu pozdravio, ravnatelj bi uzvratio pozdrav i to je bilo sve. Martin se pribojavao što ravnatelj misli o tome tko treba predavati povijest u školi iduće školske godine - Martin kao stalno zaposleni stručni djelatnik, profesor po struci ili Željka koja nije imala stalan posao i po svemu sudeći još nije stekla zakonske uvjete za rad u školi? Provokacije od strane profesorica Dubravke, Zlate i Antonije itekako su mu smetale.

- Najbolje ti je šutjeti i vidjeti kako će se stvari razvijati. Ne poduzimaj nikakve nagle odluke - savjetovala je Martina njegova majka.

- Ti imaš stalan posao, Željka nema. Zakon je na tvojoj strani - tješio ga je otac.

- Nadam se da ste u pravu - s uzdahom je odgovorio Martin. Njegovi roditelji, baš kao i njegova braća bili su u čudu kako Željka može Martinu biti konkurencija za posao u školi.

U drugoj polovici svibnja 1997. završila je nastava za završne, maturalne razrede, a sredinom lipnja i za sve ostale razrede srednje škole. Martin je bio u povjerenstvima za popravne ispite iz povijesti i geografije. On je dao prolaznu ocjenu svim učenicima na popravnom ispitu jer su mu ta djeca bila draga, iako nisu voljela učiti. Jednako su postupili i drugi profesori iz povijesti i geografije. Malo koga se u Srednjoj školi Jablangrad rušilo na popravnim ispitima jer profesori su tu da pokažu razumijevanje za svoje učenike. Tu djecu se zavoli tijekom vremena i nastojiš im pomoći da završe razred. S druge strane, profesor koji dijeli mnogo negativnih ocjena postaje mrzak učenicima i njihovim roditeljima. Oni se mogu žaliti na takva profesora ili profesoricu ravnatelju škole, edukacijskoj kontroli i Ministarstvu edukacije. To znači neugodnosti za tog nastavnika koji mora objašnjavati zašto dijeli negativne ocjene, zašto učenike nije naučio nastavno gradivo? Zato je svakom nastavniku jednostavnije svim učenicima kojima predaje podijeliti pozitivne ocjene, pa su svi sretni!

Osim popravnih ispita, Martin je bio aktivan i na maturi. Imao je osam gimnazijalaca - maturanata koji su njega odabrali za mentora za pisanje maturalnog rada iz povijesti. Svi su oni pod Martinovim mentorstvom napisali solidne radove iz kojih su dobili ocjene vrlo dobar (4) i odličan (5).

Svi poslovi u školi nakon završetka nastave odrađeni su do četvrtka, 10. srpnja 1997. Idući dan bila je posljednja sjednica Nastavničkog vijeća prije ljetnog godišnjeg odmora pod vodstvom ravnatelja Jakova. Na toj sjednici analizirani su rezultati mature i završnih ispita, popravnih ispita iz svih predmeta, zatim rezultati upisa u prve razrede srednje škole. Ravnatelj je izrazio zadovoljstvo jer je većina učenika završnih razreda uspješno završila maturu/završni ispit. Oni koji su pali na maturi, moći će ponovno izaći u jesenskom roku potkraj kolovoza. Isto je važilo i za nešto malo učenika koji su pali na popravnim ispitima u ljetnom roku. Ti učenici mogli su cijelo ljeto učiti i pripremati se za popravne ispite potkraj kolovoza. U prvim razredima većina mjesta popunjena je već u ljetnom upisnom roku, dok je za jesenski rok ostalo nešto slobodnih mjesta u tehničkim i obrtničkim usmjerenjima.

Ljeto 1997. Martin je opet proveo većim dijelom u Jablangradu. Planirao je ići s prijateljima na more, ali je tu došlo do male nenadane promjene. Ujak Lovro iz Australije posjetio je Hrvatsku. On je otišao u Australiju još sredinom 1960 - ih, tamo se oženio, odgojio dvije kćeri i radio u jednom poduzeću. Često puta majka se s njim dopisivala, a tek povremeno ujak bi posjetio stari kraj. Tako je bilo i u ljeto 1997. Ujak Lovro došao je u Hrvatsku u lipnju i obilazio rodbinu i prijatelje koji su živjeli po cijeloj Hrvatskoj, a neki i u Bosni i Hercegovini. Nekoliko puta na par dana Lovro je posjetio i Martinove roditelje. Visok, preplanuo u licu, sa smiješkom na ustima i uvijek raspoložen za pričanje priča iz Australije Martinu se činio simpatičan, dok ga je njegova majka neizmjerno voljela. Žalila je ipak zbog činjenice što je otišao živjeti tako daleko, na drugi kraj svijeta i što su se tek povremeno viđali.

To ljeto ujak je odlučio otići na nekoliko dana u Makarsku, gdje je živjela rodbina nekih njegovih prijatelja iz Australije. Oni su mu rekli da ih posjeti kad već ide u Hrvatsku. Željan putovanja, Lovro je na to pristao, a kako je imao novaca odlučio je Martina povesti sa sobom i platiti mu sedam dana ljetovanja u privatnom smještaju preko jedne turističke agencije. Tako je Martin umjesto s prijateljima ljetovao s ujakom. Dane su provodili sunčajući se na plaži, kupajući se u moru, obilazeći grad i pričajući o svemu i svačemu. Smještaj im je bio osiguran u kući jedne obitelji umirovljenika s kojima je ujak rado pričao o prošlosti, a doručak i večeru su imali u jednom restoranu. Bilo je to super ljetovanje za Martina. Ne samo što je dobio sedmodnevni besplatni aranžman, već je uživao i u ujakovim dugim pričama koje su bile zanimljive. Ako ništa drugo, ujak Lovro nije ponavljao jedne te iste priče, kako to neki starci znaju raditi. Svoje priče Lovro bi uvijek popratio duhovitim komentarima na račun ljudi i događaja.

Sve što je lijepo, kratko traje! Ujak Lovro se potkraj rujna 1997. vratio u Australiju, a Martina je čekala nova školska 1997./1998. godina. Pripreme za početak nove školske godine u Srednjoj školi Jablangrad počele su u srijedu, 20. kolovoza 1997. Tada je održana prva sjednica Nastavničkog vijeća nakon ljetnih praznika. Trebalo je organizirati maturu/završni ispit i popravne ispite u jesenskom roku, zatim upise u prve razrede srednje škole u usmjerenjima gdje je još bilo slobodnih mjesta i odrediti koji će nastavnici biti razrednici u prvim razredima. Osim toga, određeni su i datumi sjednica aktiva za pojedine predmete kako bi se utvrdilo tko će predavati koje predmete u kojim razredima i koliko sati nastave tjedno i godišnje će imati svaki nastavnik.

Sjednica aktiva povijest - geografija zakazana je za ponedjeljak, 25. kolovoza 1997. u 8 sati ujutro. Martin je u školi tih dana primijetio jednu sitnu, podeblju ženu staru oko 30 godina kako razgovara s profesoricom Dubravkom. Kraj Dubravke je sjedila i na sjednici Nastavničkog vijeća. „To bi mogla biti slavna arhivistica Željka, bez koje ova škola ne može,“mislio je Martin cinično.

U ponedjeljak ujutro Martin je došao u školu nekoliko minuta prije osam sati. Bio je nervozan i uzbuđen. U njemu su se miješali osjećaji bijesa i straha. Sjećao se kako ga je ravnatelj Jakov odbio zaposliti u rujnu 1994., zbog čega je dvije godine morao raditi izvan Jablangrada, u srednjim školama u Zagrebu i u Dravskom Gaju. Prisjetio se i provokacija profesorica Dubravke i Zlate tijekom prošlog proljeća, kada su mu dale do znanja da će se Željka vratiti i da će on ostati bez prekovremenih sati. „Tko zna što ću još izgubiti?“ ljutito je razmišljao Martin dok je ulazio u školu i kroz predvorje išao prema kabinetu povijesti i geografije.

Kad je ušao u kabinet, tamo su već sjedile Dubravka i Željka te Mladen, profesor povijesti te Politike i gospodarstva. Martin im je zaželio dobro jutro. Samo mu je Mladen odgovorio na pozdrav. Dubravka i Željka sjedile su šuteći, jedva pogledavši Martina. Minutu kasnije u prostoriju je ušao i Davor, profesor povijesti iz Vojvodine, a za njim i ravnatelj Jakov. On je s Dubravkom kao voditeljicom aktiva povijest - geografija već dogovorio raspored zaduženja nastavnika prije ovog sastanka i sada je odlučio samo pročitati tko će predavati koji predmet u kojem razredu. Trebao je to biti rutinski sastanak bez mnogo diskusije.

Nakon što je pozdravio okupljene, Jakov je počeo čitati raspored zaduženja. Dubravka je dobila zadaću da predaje geografiju u gimnaziji i u prvom razredu knjigovodstvenog usmjerenja. Davoru je određeno da predaje povijest u tehničkim i obrtničkim usmjerenjima kao i u I. razredu knjigovodstvenog usmjerenja. Mladen je dobio svu satnicu iz sociologije te Politike i gospodarstva u različitim usmjerenjima, uz nekoliko sati povijesti tjedno u tehničkim usmjerenjima. Martinu je određena satnica geografije u knjigovodstvenom, elektro, agroindustrijskom i trgovačkom usmjerenju u iznosu od 14 sati nastave tjedno, kao i 8 sati nastave povijesti tjedno u drugim i trećim razredima gimnazije. Tako je Martin imao 22 sata nastave tjedno uz ostala zaduženja, to jest, imao je puno radno vrijeme za punu plaću kao stalno zaposleni djelatnik.

Prema planu raspodjele satnice koji su sastavili Dubravka i ravnatelj Jakov, ostalo je neraspoređeno 10 sati nastave povijesti tjedno, takozvani „višak“ sati. Bili su to sati povijesti u prvim i u četvrtim razredima gimnazije.

Ti satovi povijesti trebali su pripasti Željki, ali se Martin nije s tim složio. Kao prvo, satnica se mogla i drugačije rasporediti, tako da bude višak sati iz geografije ili nekog drugog predmeta a ne samo iz povijesti. Nije mogao šutjeti i odlučio je istjerati stvar na čistac. Bijes koji se u njemu nakupljao proteklih godina sada je svom silinom izbio na površinu.

- Oprostite, ali ja se ne slažem s ovakvom podjelom satnice - rekao je Martin.

- Molim? - upitao je ravnatelj Jakov.

- Zašto je višak sati samo iz nastave povijesti? Zašto nema viška sati iz drugih predmeta, na primjer iz geografije? - upitao je Martin.

- O Bože! - uskliknula je Dubravka.

- Kolega Martine, satnica je raspoređena na najbolji mogući način. Ja i profesorica Dubravka raspodijelili smo zaduženja u aktivu tako da svaki član ima posao - odgovorio je ravnatelj.

- Dobro, ako je višak sati samo iz povijesti, onda ja tražim 3 - 4 sata tjedno preko norme, jer imam pravo na prekovremeni rad - odvratio je Martin.

- Znam da su već neko vrijeme loši međuljudski odnosi u ovom aktivu, a ti si tome kriv - rekao je ravnatelj Jakov, uprijevši prstom u Martina.

- Martine, kako možete biti takvi? - ljutito je pitala Dubravka. - Pa vi ste stalan djelatnik i imate svoju satnicu i radno mjesto. Mi želimo pomoći kolegici Željki da i ona radi.

- Ima li ona pravo raditi u školi? Je li ona konačno položila sve one razlikovne ispite da bi mogla po zakonu raditi u školi? - upitao je ljutito Martin.

- Ja neću ovdje raditi! Dosta mi je svega! - povikala je Željka i lupila šakom po stolu, dok su joj niz lice tekle suze od boli i bijesa. - Cijelo vrijeme doživljavam ovakve neugodnosti. Znate li vi koliko sam propatila strahujući što će biti s mojim radnim mjestom u školi?

- Idi radi na svoje radno mjesto, pa nećeš biti u strahu. - ljutito joj je odgovorio Martin. - Ja sam zbog tebe dvije godine morao raditi izvan Jablangrada, dok su moji roditelji jedva preživljavali od očeve male mirovine. Meni i njima bilo je lako, ha?

- Martine, kako možete biti tako bezosjećajni? - uzviknula je Dubravka - Ja sam vas zvala da dođete ovdje raditi.

- A ja sam zbog vašeg poziva dao otkaz u srednjoj školi u Dravskom Gaju i došao ovamo. Zbog čega? Da budem problem? - upitao je Martin i cinično dodao. - Ne zovu magarca u svatove da kolo vodi, već da vodu nosi.

- Kolega Martine, sad bi bilo dosta! - povikao je Jakov. - Željka je došla raditi u školu kad nitko drugi nije htio, mi se nje ne možemo odreći. Ti nastupaš kao pojedinac, mi moramo raditi kao ekipa. Timski rad!

Ostali profesori su šutjeli, ne želeći se zamjeriti ravnatelju i Dubravki. „A što je s profesorom Davorom, koji je došao iz Vojvodine raditi u ovu školu još i prije Željke?“ bilo je Martinu na vrh jezika da pita, ali se ipak suzdržao, ne želeći mu praviti neugodnosti. Željka je nastavila plakati i govoriti kako ne želi raditi s osobom kao što je Martin, dok se profesorica Dubravka s ravnateljem Jakovom zgražala nad Martinovom hladnoćom i bezosjećajnošću.

- Mogao sam te zaposliti na 6 mjeseci i onda ti dati otkaz, ali ja sam tebi dao stalan posao - prigovorio je Jakov.

- Ja sam vam zahvalan na stalnom poslu - odgovorio je Martin.

- Ne trebam ja tvoju zahvalnost. Ja sam profesionalac! - ljutito je odvratio Jakov, prigovarajući i dalje Martinu na njegovu nekolegijalnom ponašanju prema sirotoj ucviljenoj Željki.

„Veliki profesionalac,“mislio je sarkastično Martin o Jakovu,“svaka baba s četiri razreda osnovne škole bila bi bolja ravnateljica od tebe.“

- Kakav je Željkin radni status ovdje? - pitao je Martin.

- Kakav status? Ona ovdje nema nikakav status! - odgovorio je ravnatelj.

- Kako može raditi ovdje ako nema nikakav status? - nije Martinu bilo jasno.

- Mi moramo biti ljudi, ne možemo gledati baš na svaki propis! - nastavio je sa svojim izlaganjem ravnatelj. - Propisi su samo slovo na papiru. Diploma je komad papira. Treba imati znanje. Željka se dokazala u radu s učenicima i ona mora raditi ovdje.

„Krasan ravnatelj! Moramo biti ljudi! Što nisi bio čovjek prema meni pa me zaposlio prije tri godine? Diploma komad papira? Je li i komad papira ono rješenje po kojem si ti imenovan ravnateljem škole?“ ljutito je razmišljao Martin, sav pocrvenio od bijesa i netremice gledajući u Jakova,“Željka se dokazala u radu, a ja možda nisam? Ako mora raditi, zašto ne ode raditi u neki arhiv gdje joj je i radno mjesto?“

Martin je šutke slušao prigovore ravnatelja Jakova i njegove nebuloze o prijateljstvu, timskome radu, ljudskosti a profesorica Dubravka mu je držala stranu, koristeći priliku da se uliže ravnatelju i tako sačuva svoju šefovsku poziciju voditeljice aktiva. Profesori Davor i Mladen su i dalje šutjeli jer su zaključili da je to najbolje za njih. „Bolje da i ja zašutim. Još će mi ovaj manijak dati i otkaz,“mislio je Martin gledajući u ravnatelja i čudeći se otkud u njemu toliko bijesa.

Sastanak je završio s raspodjelom satnice kako je odredio ravnatelj s profesoricom Dubravkom. Martin je sav izvan sebe došao kući i ispričao roditeljima što se dogodilo. Oni su bili u šoku. Njihov sin, koji je bio učenik te škole i sada profesor sa stalnim radnim mjestom postao je problem, „crna ovca“ u toj školi, a zašto? Samo zato jer nije želio dijeliti satnicu povijesti s osobom koja nije imala zakonsko pravo raditi u školi.

Nekoliko dana kasnije, ravnatelj Jakov namjestio je posao Željki u osnovnoj školi u Jablangradu, gdje je dobila posao nastavnice povijesti uz punu radnu normu na određeno vrijeme na godinu dana. To je učinio u dogovoru s Darkom, ravnateljem osnovne škole. Željka je dobila posao umjesto Luke, diplomiranog inženjera prometa koji je otišao raditi u Zagreb u neko autobusno prijevozno poduzeće. „Lijepo, sad će Željka u osnovnoj školi nekom profesoru ili profesorici povijesti krasti posao na godinu dana,“mislio je cinično Martin kad je čuo tu vijest u školi,“jedan nestručnjak je otišao da bi drugi mogao doći. Nadam se samo da će Luka znati raditi posao za koji se školovao.“

Martin je tih dana razmišljao da zbog ravnateljeva grubog ponašanja prema njemu opet napiše žalbu Ministarstvu edukacije, ali ipak nije bilo potrebe za tim. Naknadno je izvršena preraspodjela satnice u aktivu povijest - geografija, zbog čega je održan novi sastanak aktiva u petak, 29. kolovoza 1997. Na tom sastanku nije bio ravnatelj. Profesorica Dubravka hladnim glasom pročitala je nova zaduženja nastavnika. Davor, profesor povijesti dobio je dodatnu nastavu povijesti u prvim razredima gimnazije što mu je bio prekovremeni rad, dok je Martin uz nastavu povijesti u drugim i trećim razredima gimnazije dobio još i četvrte razrede gimnazije da im predaje povijest.

Novom raspodjelom satnice, Martin je imao 28 sati nastave tjedno, po 14 sati povijesti i geografije, kao i prošle školske godine. Zbog toga što je predavao povijest i geografiju u većem broju razreda raznih usmjerenja prema različitim nastavnim programima, Martinu je tjedna norma umanjena za jedan školski sat, to jest iznosila je 21 sat nastave tjedno. Tako je on umjesto 3 - 4 sata tjedno prekovremenog rada koliko je tražio na sastanku aktiva povijest - geografija održanom 25. kolovoza 1997. dobio čak 7 sati tjedno prekovremenog rada u nastavi. Osim Martinu, i Davoru je umanjena norma u nastavi na 21 sat tjedno jer je predavao povijest u brojnim razredima prema različitim nastavnim programima. Tako je on imao 26 sati nastave povijesti tjedno, od toga 5 sati preko norme. Davor nije želio prekovremeni rad, on bi radije da Željka radi u školi, ali se nije htio protiviti volji ravnatelja Jakova i nepotrebno mu se zamjerati.

Kad je čuo od Dubravke da ima pravo na smanjenje radne norme za jedan školski sat tjedno jer predaje dva predmeta u većem broju razreda raznih usmjerenja po različitim nastavnim programima, Martin je pomislio:“A prošle školske godine nisam imao to pravo, iako sam i tada predavao povijest i geografiju u raznim razredima i usmjerenjima. Možda sam i tada imao to pravo, samo mi nitko nije htio reći.“

Dubravka i Mladen nisu htjeli uzeti ni jedan sat nastave preko norme. Oni su bili stariji djelatnici kojima je bilo dosta škole i nastave. Jedva su čekali da odrade ono što moraju pa da čim prije krenu doma.

Kako god, Martin je uspio dobiti prekovremeni rad i pokazati svima u kolektivu Srednje škole Jablangrad da se s njim ne mogu igrati. On nije došao u tu školu biti nečija budala! S druge strane, takvim stavom navukao je na sebe neprijateljstvo ravnatelja Jakova, profesorice Dubravke i svih ostalih prijatelja arhivistice Željke, koja ih je sve „zadužila“ ručkovima i večerama i tko zna čime sve još. Martin se sjetio razgovora s profesorom Davorom iz svibnja 1997., kad mu je on pričao kako ga je Željka jednom prilikom vozila svojim autom na seminar iz povijesti koji se održavao u Zagrebu, a znala ga je pozvati koji puta i na ručak u svoj dom. Imala je ona svoju grupu obožavatelja u školi koji nisu mogli bez nje. Martinu se činilo da će nova školska 1997./1998. godina za njega biti vrlo burna u Srednjoj školi Jablangrad.

8. Martinovi problemi s nediscipliniranim učenicima

Unatoč Martinovim predviđanjima, jesen 1997. prošla je prilično mirno. Ravnatelj Jakov nije javno prozivao ni kritizirao Martina. On nije želio javni sukob s jednim neposlušnim djelatnikom koji se već žalio na njega Ministarstvu edukacije u svibnju 1995. i prouzročio mu neugodnosti s Ministarstvom i edukacijskom kontrolom. S druge strane, profesorica Dubravka i neki drugi kolege nisu htjeli Martinu odgovoriti na njegove uljudne pozdrave, pa je on njih prestao pozdravljati. Onda su oni počeli povremeno prigovarati u zbornici kako „neki kolege ne pozdravljaju, trebali bi barem pozdraviti.“ Martin je šutio, iako bi im imao što za reći. Oni bi njemu mogli odgovoriti na pozdrav, to bi bilo kulturno s njihove strane. Ako je red pozdraviti, red je i odgovoriti na pozdrav. Kolege su Martina izbjegavale i tek su povremeno službeno s njim progovorili koju riječ. Samo su kolege Mladen i Davor s Martinom povremeno razgovarali o nastavi i o učenicima.

Velečasni Filip u to je vrijeme predavao vjeronauk u gimnaziji i u knjigovodstvenom usmjerenju. Filip je povremeno pokušavao započeti razgovor s Martinom, ali ga ja on hladno odbijao, sjećajući se kako se ponio prema njegovu ocu u listopadu 1994. kada ga je on molio za pomoć oko Martinova zapošljavanja u školi.

- Ja sam se borio da ti dobiješ posao u školi - rekao mu je Filip za vrijeme jednog malog odmora u školi u rujnu 1997.

- Jako ste se borili! Polomili ste se od borbe za mene - odgovorio mu je cinično Martin. - S mojim ocem niste htjeli pravo ni razgovarati kad vas je prije tri godine molio za pomoć.

- Ne! Nije tako bilo! - odgovorio je žustro Filip. - Ja sam rekao ravnatelju da te zaposli.

- Kada ste to rekli? Više vjerujem svom ocu nego vama - odbrusio je Martin.

Martin je svoj posao radio predano i odgovorno. Učenici u gimnaziji i u knjigovodstvenom usmjerenju voljeli su njegova zanimljiva predavanja te način ispitivanja koji je bio pravedniji nego kod nekih drugih profesora. Martin nije bio gnjavator kada je trebalo učenicima popustiti u nekim stvarima, naravno, u razumnoj mjeri. Bilo je nastavnika koji učenike nisu puštali na toalet tijekom nastave jer za to postoje veliki i mali odmori. A što ako nekoga uhvati mala ili velika nužda za vrijeme sata? On ili ona neka se strpe do kraja sata, znali su reći takvi nastavnici.

Nastava u agroindustrijskom i trgovačkom usmjerenju Martinu je bila kudikamo teža. Većina učenika u tim razredima nije imala potrebno predznanje ni volju za učenjem geografije, pa se Martin mnogo mučio, često puta uzalud. Na najjednostavnija pitanja učenici mu nisu znali dati točan odgovor, pa je bilo dosta negativnih ocjena tijekom polugodišta. Zbog toga su se neki učenici i njihovi roditelji žalili svojim razrednicima, a Martin je njima objasnio da on ne može učenicima dati pozitivnu ocjenu ako ne mogu na karti Hrvatske naći rijeku Savu ili Dravu, veće gradove, te ako pojma nemaju koje su vrste tala u Hrvatskoj ili kakve su temperature ljeti i zimi u pojedinim dijelovima Hrvatske.

- Žalosno je da neki učenici ne znaju koje su vrste tala u Hrvatskoj. Pa oni bi nakon škole trebali raditi u poljoprivredi. Valjda vide kakva je zemlja po kojoj hodaju - rekao je Martin razrednici II. razreda agroindustrijskog usmjerenja.

Zbog velikog broja negativnih ocjena tijekom prvog polugodišta Martin je morao ići i na razgovor kod školske psihologinje Barbare u studenom 1997. Ona ga je obavijestila kako se učenici žale na njega. Martin joj je objasnio kakva je situacija u nekim razredima. Učenici nemaju predznanje iz geografije iz osnovne škole, ne žele učiti, pričaju međusobno za vrijeme njegovih predavanja, neki od njih ne dolaze na satove usmenog ispitivanja iz geografije. Što on tu može na kraju učiniti? Može jedino podijeliti negativne ocjene i čekati da učenici nauče gradivo kako bi ih opet ispitao u nadi da će ipak naučiti najosnovnije pojmove iz geografije. Na kraju prvog polugodišta bilo je otprilike jedna četvrtina učenika s negativnim ocjenama iz geografije u agroindustrijskom i trgovačkom usmjerenju. Martinu je bilo žao zbog toga, ali on je doista radio najbolje što je mogao. Onaj tko je naučio osnovne stvari iz geografije dobio je prolaznu ocjenu, ono malo učenika koji su se više potrudili dobili su ocjene dobar (3) i vrlo dobar (4) dok odlikaša s ocjenom 5 u tim razredima nije bilo. Nažalost!

Sasvim je drugačija bila situacija u elektro usmjerenju. Ovdje su učenici bez problema naučili gradivo barem za ocjenu dovoljan (2), a nije bio mali broj učenika koji su imali i ocjenu dobar (3) iz geografije, uz nekoliko učenika s ocjenama vrlo dobar (4) i odličan (5). Našao se i jedan ili dvojica antitalenata za geografiju koji su imali negativne ocjene, ali vlastitom krivnjom jer nisu naučili najosnovnije pojmove iz nastavnog gradiva. Ipak, ti učenici, sve sami dječaci, bili su živi, brbljavi a ponekad i zločesti. S njima je Martin imao poprilično muke oko održavanja discipline u razredu, baš kao i drugi nastavnici.

Najviše problema Martinu su zadavali nekolicina učenika iz III. razreda elektro usmjerenja, kojima je predavao geografiju prošle školske godine, a ove godine više ne. Radilo se o istim učenicima, koji su sada bili još bezobrazniji nego prije. Čekali su na hodniku da Martin naiđe i onda bi mu počeli dobacivati nadimak „Junac“. Znali su i mukati za Martinom. On je u početku šutio, a zatim je počeo uzvraćati im komentarima da samo stoka muče i da su sami junci s takvim ponašanjem.

Po uzoru na njih, nekoliko učenika iz II. razreda elektro usmjerenja pridružili su se toj kampanji ismijavanja Martina. Njemu je bilo sve teže, jer takve stvari nisu za prešutjeti. Martin je stoga obavijestio profesora Vladimira, razrednika III. razreda elektro usmjerenja. On je obećao da će razgovarati s učenicima, ali od toga razgovora nije bilo neke koristi. Nakon tjedan dana oni su nastavili s provociranjem i ismijavanjem Martina. On je obavijestio i profesoricu Zlatu, razrednicu II. razreda elektro usmjerenja o lošem ponašanju nekih njezinih učenika, a ona nije mogla vjerovati. Martin je rekao o kojim se učenicima radi, a Zlata je odgovorila da će s njima razgovarati. Od razgovora Zlate sa svojim učenicima Martin nije imao nikakvu korist. Ta skupina učenika bila je sve bezobraznija kako na Martinovim satovima geografije, tako i na hodnicima za vrijeme malih i velikih odmora u školi.

O svom problemu Martin je obavijestio i psihologinju Barbaru, koja se čudila kako to da on ima takve probleme s učenicima. Ona je također reda radi obećala da će razgovarati s učenicima, ali je Martin bez obzira na to trpio ispade pojedinih učenika iz II. i III. razreda elektro usmjerenja sve do kraja prvog polugodišta školske 1997./1998. godine. Postajao je sve nervozniji. Jedna kap tinte može onečistiti cijelu čašu bistre vode. Iako je velika većina učenika voljela Martina, pa čak i oni koji su kod njega imali negativne ocjene a kasnije ih ispravili, tih desetak učenika koji su ga stalno provocirali nisu mu davali mira. Njegovi roditelji bili su zabrinuti vidjevši ga ljutitog. „Je li moguće da je to neka urota protiv mene,“ pitao se Martin,“možda pojedini kolege poput Zlate, koji su željeli da arhivistica Željka radi u školi, na ovaj mi se način osvećuju što zbog mene nije dobila posao i ove školske godine? Možda su oni nahuškali te učenike protiv mene?“

Početkom 1998. prosvjetni djelatnici dobili su povišicu. Martinova plaća od tisuću osamsto kuna neto porasla je na otprilike dvije tisuće kuna. Uz dodatak za putne troškove od oko 300 kuna to je bilo zajedno nevjerojatnih dvije tisuće tristo kuna! „Jedan moj poznanik koji kamionom razvozi gajbe piva po Jablangradu i okolici ima dvostruko veću plaću od mene,“mislio je Martin ljutito. Slične žalopojke o malim plaćama mogao je čuti i od svojih kolega te prigovore kako zaposlenici u drugim državnim službama imaju kudikamo veće plaće od prosvjetara. To je bila česta tema razgovora među nastavnicima u zbornici i izvan nje.

Zato je Martin bio sretan što je uspio dobiti 7 sati tjedno prekovremenog rada u nastavi. To mu je mjesečno donosilo dodatnu zaradu od približno 900 kuna neto. S tim novcem, mjesečno je zarađivao oko tri tisuće dvjesto kuna neto, što i nije bilo tako loše za jednog početnika. „Ako želiš povišicu, uzmi prekovremeni rad,“razmišljao je Martin.

U drugom polugodištu školske 1997./1998. godine Martinove nevolje s učenicima iz elektro usmjerenja nastavile su se. S obzirom da njegovi kolege nisu reagirali kako treba, učenici su nastavili s izazivanjem i ismijavanjem Martina ne samo u II. i III. razredu elektro usmjerenja već se ta praksa malo - pomalo širila i u druge razrede agroindustrijskog i trgovačkog usmjerenja, kao i u I. razredu elektro usmjerenja. Martinu je sada prekipjelo! Znao je o kojim se učenicima radi, nije bio toliko glup da ne zna tko ga provocira. Tim učenicima davao je pitanja na nastavi želeći ih uključiti u rad. Ako oni nisu znali odgovore, Martin ih je kritizirao i dijelio negativne ocjene. Često je držao govore o disciplini u razredu, napominjući da on nije došao ovamo da ga se ismijava te da oni koji muču na satu i izvode kojekakve druge ludorije sami su junci. Polako ali sigurno, Martin se od veselog mladog profesora punog volje za radom s učenicima pretvarao u mrguda kojemu je štošta smetalo. Ipak, on je i dalje uživao raditi u gimnaziji i u knjigovodstvenom usmjerenju gdje su se učenici i dalje prema njemu ponašali pristojno.

Kakva je bila reakcija učenika koje je Martin grdio zbog lošeg vladanja? Oni su se zajedno sa svojim roditeljima žalili na Martinovo ponašanje i ocjenjivanje ravnatelju Jakovu, školskoj psihologinji Barbari te svojim razrednicima. Ti razrednici, među njima i profesorica Zlata dali su Martinu do znanja da je njegovo ponašanje prema učenicima neprihvatljivo. Sličan je stav imala i psihologinja Barbara.

- A njihovo ponašanje prema meni je u redu? Smatrate li mukanje za vrijeme nastave i dobacivanje pogrdnog nadimka normalnim ponašanjem vaših učenika? - pitao je Martin Zlatu za vrijeme jednog velikog odmora u zbornici potkraj siječnja 1998.

- Pa, možda ste vi prvi počeli - odgovorila je ona.

- Ma nemojte! Ja sam prvi počeo? Baš vam hvala na pomoći, kolegice Zlata - odvratio je Martin ljutito.

Ništa bolje nije prošao ni njegov razgovor s psihologinjom Barbarom održan u njezinom uredu sredinom veljače 1998.

- Učenici se žale na vas i na vaš rad - rekla je ona.

- Koji učenici? - pitao je Martin.

- Oni kažu da vi vičete na njih, postavljate im teška pitanja, dijelite im negativne ocjene.

- Moj je posao da učenike pitam i ako ne znaju nastavno gradivo da im dam negativne ocjene. Što se tiče vikanja, nisam gori od nekih drugih nastavnika - branio se Martin.

- Učenici kažu da kod vas ne mogu ispraviti negativne ocjene - rekla je Barbara.

- Ne mogu ispraviti jer ne nauče gradivo. Recite mi koji se to učenici žale na mene, koliko ih je? Iz kojih su razreda? - pitao je dalje Martin, ali mu Barbara nije htjela odgovoriti na ta pitanja.

- Hoćete li ih opet pitati i dati im priliku da isprave negativne ocjene? - pitala je ona.

- Naravno, pa to mi je posao! Zar mislite da mi je veselje dati nekome negativnu ocjenu i onda se s njime gnjaviti na popravnom ispitu? - pitao je ljutito Martin, shvaćajući da Barbara drži stranu učenicima, a ne njemu kao kolegi.

- Što se tiče vašeg nadimka, učenici kažu da vi njih vrijeđate. Možda su vam zato dali taj nadimak - rekla je Barbara, gledajući Martina pozorno i čekajući njegov odgovor. U ruci je imala olovku i u bilježnicu je povremeno unosila neke svoje bilješke tijekom razgovora s Martinom.

- Stvarno? I vi vjerujete u to? Kakvom me osobom smatrate? - bio je uvrijeđen Martin. - Zar vam ja ličim na manijaka koji iz čista mira napada i vrijeđa djecu? Kako to da mogu normalno raditi s učenicima iz gimnazije i iz knjigovodstvenog usmjerenja?

- Ne znam - kratko je odgovorila psihologinja Barbara stavljajući još jednu bilješku u bilježnicu.

- E pa provjerite! - odgovorio je Martin i ustao sa stolice. Uvrijeđeno se okrenuo i izašao iz njezina ureda.

„Zlata i Barbara misle da ja vrijeđam učenike iz čista mira i namjerno im dijelim negativne ocjene. Kako su samo zlobne,“razmišljao je Martin, ne mogavši vjerovati da mu se ovo stvarno događa. Polako mu je postajalo jasno o kakvoj se ovdje igri radi. Ljuti što nisu uspjeli zadržati dragu prijateljicu arhivisticu Željku, ravnatelj Jakov i njegovi suradnici odlučili su povesti tihi rat protiv Martina po jednostavnom receptu. U svakom razredu ima zločestih učenika i nema nastavnika koji se prije ili poslije neće njima zamjeriti. Kada nastavnik dođe na udar takvih učenika, ravnatelj škole i kolege imaju mogućnost podržati svoga kolegu nastavnika ili ga ostaviti da se sam bori protiv takvih učenika i njihovih podvala i nepodopština. U Martinovu slučaju bilo je očito da je on ostavljen da se sam gnjavi s učenicima, a njihove pritužbe na Martinov način rada bile su „dokaz“ ravnatelju Jakovu i njegovoj ekipi kako Martin nije dobar djelatnik. Zato je psihologinja Barbara marljivo vodila dnevnik u kojem je zapisivala izjave nezadovoljnih učenika i njihovih roditelja na Martinov račun.

U isto vrijeme, u školi se toleriralo kudikamo gore ponašanje nekih drugih nastavnika, poput Jadranke, starije profesorice kemije koja je mnogo puta u zbornici znala vikati kako su neki učenici blesavi, tupi i glupi. Ne jednom je Jadranka u zbornici za vrijeme malih i velikih odmora poimence spominjala učenike iz pojedinih razreda gdje je predavala i častila ih pogrdnim imenima. Ponekad je u ljutnji Jadranka znala postaviti jedno pitanje učenicima i redom ih prozivati. Ako nisu znali odgovor na to pitanje, dobili su negativnu ocjenu. Na taj način, po sistemu „jedno pitanje - jedna negativna ocjena“ Jadranka bi dala negativnu ocjenu svim učenicima u jednom razredu u samo jednom školskom satu. Tako je ona „smirivala“ učenike.

Osim Jadranke, još neki nastavnici grdili su učenike grubim riječima i dijelili negativne ocjene. Među njima bio je i Branko, profesor fizike i matematike koji je znao zločeste učenike nazvati magarcima, glupanima i slično uz dijeljenje negativnih ocjena kako tijekom polugodišta, tako i na kraju polugodišta zaključivanjem negativnih ocjena. Branko je bio dobar čovjek, ali nakon 20 - ak godina rada u školi postao je živčan. Na takvo ponašanje Jadranke i Branka, psihologinja Barbara nije imala ništa za reći, dok su ih drugi nastavnici opravdavali riječima kako su neki učenici stvarno bezobrazni, oni su prevršili svaku mjeru lošeg ponašanja i tako dalje.

„Lijepo! Jadranku brane, iako ona predaje u gimnaziji gdje su učenici uglavnom pristojni,“ogorčeno je mislio Martin,“šteta što ona ne predaje u elektro ili trgovačkom usmjerenju. Ja bar mogu normalno raditi u gimnaziji.“ Što se tiče Branka, on je radio dijelom u gimnaziji, a dijelom i u ostalim usmjerenjima, dakle predavao je i u razredima gdje je bilo više zločestih i lijenih učenika. „Nikakvo čudo da je Branko postao živčan. Čeka li i mene takva sudbina? Hoću li izdržati raditi u školi puni radni vijek?“ pitao se Martin s vremena na vrijeme.

Kako god, dvoličnost većine u kolektivu koja je opravdavala grubo ponašanje pojedinih kolega Martinu je sve teže padala. Postajao je svjestan da je „crna ovca“ u kolektivu, a zašto? Samo zato što satnicu povijesti nije htio dijeliti sa Željkom, osobom koja nije ni imala zakonsko pravo raditi u školi. Martin se zamjerio ravnatelju Jakovu te profesoricama Dubravki i Zlati. Zbog toga, većina nastavnika u kolektivu obraćala mu se samo službeno, kad su baš morali razgovarati s njim. „Koji kolektiv! Čast pojedincima, ali ovo je dobrim dijelom hrpa ulizica koje se boje ravnatelja,“mislio je Martin,“teško meni među njima!“

Profesorica Antonija koja je predavala hrvatski jezik u gimnaziji povremeno bi pokušavala nagovoriti Martina da napiše neki članak iz povijesti „Jablangrada,“ ali je on to odbio. Ona mu se osvećivala tako što je u zbornici znala pitati: - Zašto Željka ne bi radila u školi?

Martin je šutio neko vrijeme, a onda joj je jednom odgovorio: - Zato što ovdje ima dovoljno profesora povijesti, čak trojica - Mladen, Davor i ja. Nema potrebe za Željkom. Ako želite da vam ona istražuje povijest Jablangrada, potražite je u osnovnoj školi gdje radi.

- Zašto vi ne biste istraživali povijest Jablangrada? - pitala je Antonija. - Vi ste povjesničar.

- Već sam vam rekao da sam samo profesor, to jest nastavnik. Zašto vi ne napišete nešto? - pitao je Martin.

- Ja nisam povjesničarka - odgovorila je ona.

- Ne morate biti povjesničarka da biste nešto napisali. Možete iz hrvatskog napisati neku zbirku pjesama ili dramu, ili možda na neki način dati doprinos razvoju hrvatskog jezika - odgovorio je Martin. - Niste povjesničarka, a stalno pričate o povijesti i o potrebi za povijesnim istraživanjima.

- Profesor koji ne istražuje lokalnu povijest kao povjesničar i nije pravi profesor - zajedljivo je rekla Antonija.

- Onda vi niste prava profesorica hrvatskoga jer ne istražujete hrvatski jezik - odvratio je Martin i krenuo na školski sat, ljut što se mora sretati s jednom takvom osobom kao što je Antonija. „Ona bi htjela da joj ja napišem nešto iz povijesti, onda će to objaviti u glasniku Kulturne udruge Jablangrad i pokupiti priznanje za moj rad. Koja hulja!“ljutito je razmišljao Martin,“ona je velika faca u kolektivu jer se zna s gradonačelnikom Albertom i bankarom Vilimom! Može raditi što hoće i gnjaviti pošten svijet!“

9. Druga Martinova žalba Ministarstvu edukacije

U četvrtak, 5. ožujka 1998. ravnatelj Jakov napisao je priopćenje učenicima i nastavnicima u oglasnoj knjizi. Ta se obavijest čitala u svim razredima škole. U priopćenju je pisalo da je Škola dobila obavijest iz lokalne policijske postaje kako je sve više pojava kaznenih djela koja su počinila učenici Srednje škole Jablangrad. Počinjeni su razni izgredi u školskim prostorijama te u neposrednoj blizini škole. Ravnatelj je obavijestio i kako je primijećeno da se učenici Srednje škole Jablangrad ne pridržavaju kućnog reda, pa je došlo do brojnih ispada i nepristojnog ponašanja nekih učenika prema nastavnicima. Uništava se školska imovina, dok su zidovi učionica i toaleti u školi išarani raznim grafitima.

Na kraju priopćenja ravnatelj je zamolio učenike da čuvaju školsku imovinu, da ne kasne na nastavu, pristojno se ponašaju prema nastavnicima te da više uče i ispunjavaju sve svoje obveze kako bi život u školi svima bio bolji.

Otprilike mjesec dana nakon ravnateljeva obraćanja učenicima putem priopćenja, to jest početkom travnja 1998., Martin je otišao u ravnateljev ured kako bi ga službeno obavijestio koje probleme ima s nediscipliniranim učenicima. Martin je znao da mu ravnatelj Jakov neće pomoći, ali je ipak za mir savjesti, toliko da može reći kako je obavio i tu dužnost odlučio razgovarati s njim. Nakon što je ušao u ured i pozdravio ravnatelja, Martin je sjeo u fotelju nasuprot ravnateljeva radnog stola i ispričao mu zašto je došao k njemu.

- Ti trebaš imati pisanu pripremu za nastavu i na vrijeme dolaziti na školski sat - rekao je ravnatelj Jakov.

Martin je bio malo u čudu. Kakve veze ima nastavnikova priprema za sat s disciplinom u razredu? On je u početku pisao pripreme za nastavu, ali je kao i većina drugih nastavnika u školi s vremenom odustao od toga jer su se mnoge stvari u nastavi svakodnevno ponavljale, pa nije bilo potrebe da se za svaki sat pišu pisane pripreme. Što se tiče kašnjenja na nastavu, išao je u razred kad i drugi djelatnici, koju minutu nakon što je školsko zvono označilo početak nastave.

- Trebao bi se bolje upoznati s tim učenicima - nastavio je sa svojim savjetima Jakov.

„Baš! Ja da se s njima upoznajem! Pa nisam ja njihov vršnjak,“mislio je Martin dok je gledao netremice u ravnatelja.

- Morao bi bolje raditi svoj posao, po propisima, pa ne bi imao problema s učenicima - rekao je Jakov.

„Lijepo! Sad sam ja kriv jer svoj posao ne radim kako treba! A tko je kriv za nedisciplinu po cijeloj školi? Osjećaš li ti, Jakove, neku odgovornost za nered koji vlada u ovoj školi?“ pitao se Martin, ali se nije usudio naglas izgovoriti to pitanje.

- U nastavi povijesti postoje odgojni zadaci. To znači da bi učenike trebalo odgajati - pametovao je dalje ravnatelj Jakov.

„Odgojni zadaci! O čemu on priča? Odgojni zadaci nastave povijesti su naučiti učenike da vole svoju domovinu i svoj narod te razvijati u njima poštovanje prema drugim narodima, a ne ih učiti osnovama kućnog odgoja. To su već trebali naučiti doma, od roditelja,“mislio je Martin, lagano crveneći u licu od muke.

- Nemoj se obazirati na učeničke provokacije. Ako se ne budeš obazirao, učenici će te s vremenom prestati provocirati - savjetovao je dalje ravnatelj Martina.

„Ma nemoj! Ja neka budem kao kamen ili neki idiot koji ništa ne vidi i ne čuje. Baš će me onda ostaviti na miru! Onda će tek reći da sam mutavac ili tako nešto,“mislio je Martin, sada već ljut na ravnatelja koji je očito njega smatrao krivim za sve što mu se događa u školi.

Ustao je iz fotelje, pozdravio ravnatelja i izašao iz njegova ureda. „On mene pravi budalom. Daje mi do znanja da ne radim svoj posao kako treba. Rade li drugi nastavnici svoj posao valjano, kad ima toliko problema s disciplinom učenika u školi i izvan nje, da već i policijska postaja Jablangrad mora upozoravati ravnatelja na loše ponašanje pojedinih srednjoškolaca.“

Istina, neki su srednjoškolci divljali po gradu, naročito tijekom vikenda. Tuče po gostionicama, divljanje u gradskom parku praćeno uništavanjem klupa, kao i razbijene pivske boce po nogostupu postale su nešto uobičajeno u Jablangradu u posljednje vrijeme.

Uvrijeđen ponašanjem ravnatelja Jakova, Martin je u utorak, 21. travnja 1998. napisao drugu žalbu Ministarstvu edukacije te Odjelu edukacijske kontrole u Sokolgradu. Bio je isti tekst u obje žalbe. Martin je želio upoznati čelne ljude u Ministarstvu te u Odjelu edukacijske kontrole o tome što se događa u Srednjoj školi Jablangrad. Uglavnom, skupina učenika iz III. razreda elektro usmjerenja neprestano ga ismijava i izaziva na hodnicima škole za vrijeme malih i velikih odmora kada prolazi pored njih. Povedeni njihovim primjerom, neki učenici u drugim razredima također su ga počeli ismijavati, čime se njemu ruši ugled profesora i otežava rad u školi.

Tome su dijelom krivi i pojedini kolege, poput razrednika u tim razredima, kao i školska psihologinja te ravnatelj koji očito krivnju za takvo stanje svaljuju u prvom redu na Martina. Oni sami, sudeći po njihovu držanju, ne snose nikakvu odgovornost za ponašanje pojedinih učenika koji krše kućni red ne samo na Martinovim satovima, već i na satovima drugih nastavnika. O njihovu ponašanju za vrijeme malih i velikih odmora u školi da i ne govorimo. Osim pojedinaca iz III. razreda elektro usmjerenja, čija je imena i prezimena naveo da se točno zna o kome se radi, Martin je spomenuo i problem ponašanja učenika prema njemu i u nekim drugim razredima, poput II. razreda elektro usmjerenja. Očekivao je da će ti učenici dobiti neke odgojne mjere, poput ukora Razrednog vijeća ili barem opomene razrednika, ali ništa od toga. Obje žalbe Martin je poslao poštom. Preostalo mu je da čeka i vidi što će prosvjetne vlasti učiniti po tom pitanju.

Martinovi roditelji i braća bili su zabrinuti za njega. On je postajao sve više mrzovoljan i pomalo je počeo žaliti što je uopće studirao povijest i geografiju. Mogao je Martin završiti i neku drugu školu, biti računovođa ili kuhar i imati istu ako ne i veću plaću od profesora uz manje stresa. Kako god, sad se više nije moglo natrag. Bilo bi glupo odustati od posla u prosvjeti nakon svih tih godina školovanja. Martin je bio uvjeren da ravnatelj i njegovi ulizice u kolektivu vode kampanju protiv njega zbog arhivistice Željke koja im je bila daleko draža.

Čak je postojala i mogućnost da Martin dobije otkaz kao nesposoban djelatnik. Sve se može srediti! Nije li školska psihologinja Barbara vodila bilješke o njemu i njegovu radu? Nisu li se pojedini učenici žalili njoj i svojim razrednicima. Profesorica Zlata mu je otvoreno dala do znanja u razgovoru održanom u zbornici potkraj siječnja 1998. da njega smatra odgovornim, jer je on tobože prvi počeo izazivati učenike. Istog su mišljenja bili psihologinja Barbara i drugi razrednici u razredima gdje je Martin imao problema s nekim učenicima. Bilo je najlakše okriviti njega tako da svi ostali budu čisti i pravedni. Zato je Martin i napisao drugu žalbu, nastojeći spriječiti sve te spletke koje su se stvarale oko njega.

- Ne mogu ti dati otkaz samo tako - rekao je Martinu otac tih dana.

- Ti si stalno zaposlen djelatnik i znaš raditi svoj posao - potvrdila je Martinova majka.

- Točno, ali nemojte zaboraviti da su mnogi ljudi ni krivi ni dužni pali kao žrtve raznih spletaka - odgovorio je zabrinuto Martin.

- Ti se onda žali - savjetovao ga je otac. - Neka se čuje i tvoj glas. Nisi ti kriminalac.

- Točno - potvrdila je majka. - Imaš se pravo braniti.

- I hoću! Branit ću se, itekako! - uzvratio je odlučno Martin.

Osim Martina, na učenike III. razreda elektro usmjerenja žalili su se i drugi nastavnici, pa je ravnatelj Jakov morao nešto poduzeti. On je sazvao sastanak Razrednog vijeća za taj razred u srijedu, 20. svibnja 1998., kojemu su prisustvovali profesori koji su predavali u tom razredu, ali i Martin, jer se i on žalio na te učenike. Želio je čuti i vidjeti kakve će mjere poduzeti ravnatelj kako bi spriječio nedisciplinirano, bolje reći krajnje bezobrazno ponašanje pojedinih učenika iz tog razreda. Sastanak je održan u jednoj razrednoj učionici poslije nastave.

- Dopustite mi da otvorim sastanak Razrednog vijeća za III. razred elektro usmjerenja - rekao je u uvodu ravnatelj Jakov.

Nakon toga započeo je sa svojim predavanjem. Profesori su pažljivo slušali. Uglavnom, to predavanje od 20 - ak minuta svelo se na tvrdnje kako mi danas živimo u vrijeme krize autoriteta koja je zahvatila cijeli svijet, moramo bolje raditi s učenicima, njihovi roditelji su u mladosti bili pripadnici hipi - generacije.

- Zar vi mislite da to nije ostavilo traga na ponašanju njihovih roditelja, a samim time i na odgoju njihove djece? - upitao je ravnatelj, ali mu nitko nije odgovorio.

„Krasan ravnatelj! Sad još brani učenike tvrdeći da su im roditelji bili hipiji. A što je s učenicima koji se ponašaju pristojno? Njihovi roditelji valjda su bili rokeri, pankeri ili su voljeli narodnu glazbu,“ cinično je razmišljao Martin.

Neki od nazočnih nastavnika rekli su svoje primjedbe o lošem vladanju učenika u tom razredu, na što je ravnatelj mudro savjetovao da svi mi moramo bolje raditi s učenicima kako bi oni bolje učili i pristojnije se ponašali. „To je i meni rekao kad sam se došao žaliti u njegov ured početkom travnja,“mislio je ljutito Martin,“krivi su nastavnici, bolje radite svoj posao. A ravnatelj u cijeloj priči ostaje nedodirljiv.“

Martin je tih dana bio u velikoj neizvjesnosti. Nikome u školi nije rekao o svojoj žalbi upućenoj Ministarstvu i edukacijskoj kontroli. Želio je da to bude iznenađenje. Ipak, prevario se jer iznenađenja nije bilo. U utorak, 26. svibnja 1998. Martin je opazio neku užurbanost u školi. Profesor Josip i profesorica Marijana, voditelji prve i druge smjene bili su užurbani. Popunjavali su razredne dnevnike u zbornici zajedno s još nekim nastavnicima. Na ravnatelju Jakovu i psihologinji Barbari vidjela se nervoza, dok je profesorica Dubravka, voditeljica aktiva povijest - geografija bila veoma ljuta.

Martinu nitko ništa nije rekao, ali se osjećala napetost u zraku. „Možda su im javili iz Ministarstva edukacije ili iz Odjela edukacijske kontrole u Sokolgradu da će netko doći u školu,“mislio je on. Tri dana kasnije, u petak, 29. svibnja 1998. godine, Martin je oko 7,50 sati ujutro idući na posao u dvorištu škole ugledao automobil s registracijom iz Sokolgrada.

„Lijepo! Konačno je netko došao u kontrolu. Nije im trebalo pet mjeseci kao kad sam se žalio prvi put, već tek nešto više od mjesec dana,“cinično je razmišljao Martin, pitajući se hoće li ga uopće pozvati na razgovor ili će edukacijski kontrolor razgovarati samo s odabranom ekipom, to jest s ravnateljem Jakovom i njegovim najbližim suradnicima.

Taj dan zbornica je bila prazna, u njoj se nitko nije zadržavao. Nastavnici bi uzeli razredne dnevnike i išli odmah na nastavu, bez ikakvog razgovora i sjedenja u zbornici uz ispijanje kave. Martin nije imao nastavu treći sat prije podne, bio je to za njega takozvani „prazni sat“ u vremenu 10,00 - 10,45 sati prijepodne. Školska tajnica Vera pozvala je Martina da dođe u ravnateljev ured u 10,05 sati. On je ušao u ured u kojem su sjedili Jakov i jedan visoki muškarac srednjih godina, smeđe kose i ozbiljnog izraza lica. Martin je pozdravio obojicu, nakon čega je ravnatelj izašao iz ureda. Martin je ostao sam s tim čovjekom, koji se predstavio kao edukacijski kontrolor Danijel. On je Martina ponudio da sjedne nasuprot njemu, a onda su započeli razgovor.

- Ponajprije Martine, moram reći da je vaša žalba pravi raritet. Inače ne dobivamo ovakve dopise - započeo je razgovor kontrolor Danijel.

- Mislite, ne dobivate dopise u kojima se profesori žale - odgovorio je Martin.

- Točno! Pročitao sam vaš dopis i mislim da trebamo porazgovarati o nekim stvarima. Već sam obavio razgovor s ravnateljem nasamo, pa sam želio isto napraviti i s vama.

- U redu! Recite! - kratko je odgovorio Martin, znatiželjan što mu Danijel ima za reći.

- Moram reći kako ste vi stručan djelatnik i izuzetno motivirani za rad u školi. Nije lako danas raditi s učenicima.

- Nikad nije ni bilo - odgovori sa smiješkom Martin, sretan zbog kontrolorove pohvale.

- To što vi doživljavate od pojedinih učenika nije ništa drugo nego progon i rušenje autoriteta - nastavio je kontrolor Danijel.

Martin je bio sretan čuvši kako on zapravo njemu drži stranu, za razliku od nekih kolega u školi koji su ga otvoreno okrivili za stvaranje sukoba s učenicima u pojedinim razredima.

- Smatram da vi ne biste smjeli biti sami u rješavanju problema s učenicima. Postoje ljudi u školi koji vam mogu pomoći. Na primjer, razrednici pojedinih razreda i školska psihologinja.

- Aha! - rekao je Martin. - A što ako oni ne pomažu, ako sam moram rješavati takve probleme?

Kontrolor nije odgovorio na njegovo pitanje, već je nastavio sa svojim izlaganjem.

- Postoje Razredna vijeća za svaki razred u školi, gdje vi u dogovoru s drugim nastavnicima možete rješavati takve probleme. Vi niste sami. Vaši kolege i kolegice imaju sličnih problema sa zločestim učenicima - govorio je dalje kontrolor, gledajući u Martina koji je šutio.

- Tu su i ravnatelj i voditelji smjena, kao i vaši kolege u aktivu povijest - geografija.

„O da, baš će mi oni pomoći! Da su mi oni pomogli, ne bih se žalio Ministarstvu i edukacijskoj kontroli. Ne bi ti sada ovdje sjedio i meni držao predavanje da su oni bili kolegijalni prema meni i odradili svoj dio posla,“mislio je tmurno Martin, dok je gledao u kontrolora Danijela i slušao njegovo izlaganje. Sve mu se manje sviđao. „Najprije je razgovarao s ravnateljem kojem je po svemu sudeći najavio svoj dolazak, a sada meni priča priču,“ ljutito je razmišljao Martin,“mene su bez ikakve najave pozvali na razgovor s njim.“

Idućih pola sata kontrolor Danijel držao je predavanje Martinu kako bolje komunicirati s učenicima, kako surađivati s kolegama, čak i kako ocjenjivati učenike.

- Znate, gospodine kontroloru, nekad je teško komunicirati s učenicima koji su toliko prosti da ne mogu sastaviti jednu rečenicu bez psovke - ubacio je jedan komentar Martin u Danijelovo izlaganje.

- Vi ste religiozni, pa vam zato smeta njihovo prosto izražavanje - odgovorio je kontrolor.

- Stvarno? Znači, oni nastavnici koji nisu religiozni, njima ne smeta kada učenici psuju? - pitao je Martin, začuđen ovakvim odgovorom kontrolora Danijela.

- Nisam tako mislio - odgovorio je Danijel i nastavio svoje izlaganje, dajući Martinu savjete kako unaprijediti svoj rad u nastavi kao i komunikaciju s učenicima i kolegama.

- Mogao bih vam sada napisati opomenu, ali mislim da ipak nema potrebe za tim. Vjerujem da smo sve razjasnili - rekao je kontrolor na kraju svog predavanja.

„Mogao bi mi napisati opomenu? Zbog čega?“čudio se Martin.

- Vi morate sami riješiti svoje probleme s učenicima - rekao je kontrolor Danijel na rastanku.

Martin je izašao iz ravnateljeva ureda sav u čudu. Nije znao što bi mislio. U međuvremenu je zvonilo za kraj trećeg sata. Martin je sjeo u zbornici i razmišljao o svemu što je čuo od kontrolora. Kada je zvonilo za početak četvrtoga sata, uzeo je razredni dnevnik i otišao na nastavu. Nitko od kolega s njim nije razgovarao. Martinu je bilo svejedno. Zapravo, uopće mu nije bilo do razgovora bilo s kim. Nakon što je završio s nastavom za taj dan, Martin je krenuo doma.

„Najprije me je kontrolor pohvalio za dobar rad, onda mi je održao predavanje kako moram surađivati s kolegama u rješavanju svih problema s učenicima, da bi mi na kraju zaprijetio pismenom opomenom. To je neka vrsta kazne, a zbog čega?“ razmišljao je Martin idući ulicom,“šećer je došao na kraju. Ja moram riješiti sam svoje probleme s učenicima. Čemu onda sva ona priča o suradnji s kolegama?“

Kad je stigao doma, ispričao je roditeljima kako je tekao razgovor s kontrolorom Danijelom.

- On je došao cijelu stvar sakriti, a ne riješiti - rekao je Martinov otac.

- Briga njega što se događa u školi - komentirala je Martinova majka.

Martin se žalio i svojim prijateljima u Jablangradu. U slobodno vrijeme izašao bi s njima i sjeo u neki kafić, komentirajući događanja u školi, gradu i šire. To popodne izašao je u jedan kafić, sreo dva prijatelja i s njima popričao o današnjem sastanku s kontrolorom u školi. Prijatelji su razumjeli da njegova situacija nije idealna, ali ipak, što se može. Mnogi ljudi ostali su bez posla, bez izvora prihoda, čak i bez svojih domova zbog ovrha. Prema tome, Martin je još bio sretnik!

U međuvremenu, u školi su se događale određene stvari. Nakon što je Martin otišao iz ravnateljeva ureda, kontrolor Danijel i ravnatelj Jakov još su razgovarali. Dogovorili su se da ne treba dizati prašinu i da se taj problem može riješiti u školi.

- Pazite na Martina, s njim biste mogli imati još problema - rekao je kontrolor Danijel na rastanku.

- Pazit ću, svakako - odgovorio je ravnatelj.

Bio je bijesan što mu se jedan djelatnik ovako suprotstavlja. Ovo je već drugi puta da se žali Ministarstvu edukacije, a sada i Odjelu edukacijske kontrole u Sokolgradu. „Tko je on da mi stvara probleme?“ mislio je bijesno Jakov, ravnatelj škole i predsjednik ogranka Stranke Hrvatske Nezavisnosti. Martin je njemu postao trn u peti, kamenčić u cipeli, sitan problem koji bi mogao postati i veći.

Nastavnike u kolektivu zanimalo je što se događa. Nitko od njih nije pitao Martina, već su svi htjeli čuti obavijest od ravnatelja. Ipak je on šef! Isti dan, nakon što je Martin otišao kući, ravnatelj je okupio prisutne nastavnike u zbornici i rekao im što se dogodilo, ali je cijelu priču okrenuo onako kako njemu odgovara.

- Bez ikakvog razloga, bez da je ikome išta rekao, Martin piše žalbu Ministarstvu edukacije i Odjelu edukacijske kontrole žaleći se ne samo na moj rad, već i na rad pojedinih kolega - objasnio je ravnatelj Jakov nastavnicima pritom opravdavajući sebe. - On je taj koji je tobože žrtva, a mi nismo bili pošteni prema njemu.

- Strašno! - zavapila je Violeta, profesorica hrvatskog jezika, jedna od najodanijih ulizica ravnatelja Jakova.

- O Bože! - zgrozila se i profesorica Dubravka. - Kako ga nije stid? Nama ništa ne govori, a okolo se žali! Meni ništa nije rekao.

Istina, Martin ništa nije rekao Dubravki, kao ni drugima. A što im je mogao reći? Oni su ionako njega tretirali kao problem jer nije htio prepustiti dio nastave povijesti njihovoj dragoj prijateljici, arhivistici Željki.

- On ima problema s učenicima i ne zna baš najbolje komunicirati s njima - rekla je psihologinja Barbara, opravdavajući učenike i usput se ulizujući ravnatelju.

- Točno! Moji se učenici stalno žale na njega - rekla je Zlata, profesorica matematike i fizike te razrednica II. razreda elektro usmjerenja. - Moji su učenici baš dobri.

- Kako može biti takav prema učenicima? - pitala je Jadranka, profesorica kemije koja je učenicima govorila svakakve gadosti u bijesu i cijelom razredu u jednom satu znala podijeliti negativne ocjene pitajući ih sve samo jedno pitanje, a nerijetko govoreći za pojedine učenike da su blesavi, tupi i glupi, ponekad i njihove roditelje nazivajući takvima.

- Mislim da bi sve probleme trebalo rješavati u kolektivu - mudro je napomenuo Slavko, profesor hrvatskog jezika.

Njemu se nije sviđala ideja da edukacijska kontrola istražuje po školi jer je on rado učenicima dijelio negativne ocjene, pa su onda morali k njemu dolaziti na privatne instrukcije iz gramatike koje je Slavko naplaćivao 10 eura po satu. Nakon određenog broja sati instrukcija učenici bi naučili potrebno gradivo za prolaznu ocjenu. Pošteni i vrijedni profesor Slavko nije mogao neke učenike naučiti gradivo u školi, ali ih je mogao naučiti to isto gradivo doma, nakon što su mu učenici platili za instrukcije solidnu svotu novca. Je li Slavko platio porez na tako dodatno zarađeni novac? Da ne bi! To ne rade vjerojatno ni drugi nastavnici koji drže privatne instrukcije, pa zašto bi baš on plaćao porez na dodatnu zaradu? Osim toga, Slavko nije bio jedini u Srednjoj školi Jablangrad i šire koji je držao privatne instrukcije učenicima iz svog predmeta.

Zaključak kolektiva bio je da se Martin prema njima ne ponaša kolegijalno, da ih blati okolo i pravi probleme. Ipak, ravnatelj Jakov rekao je svima neka Martina ništa ne pitaju i neka ga do daljega ostave na miru. Zlati i Vladimiru, razrednicima II. i III. razreda elektro usmjerenja Jakov je naredio da smire svoje učenike i neka prestanu provocirati Martina da se ne bi opet žalio i prouzročio cijeloj školi dodatne probleme. Martin je tako dobio i ovu bitku s ravnateljem i njegovim ulizicama, ali pod cijenu da i dalje bude „crna ovca“ u kolektivu.

U utorak, 2. lipnja 1998., kontrolor Danijel sastavio je izvještaj o obavljenoj kontroli u školi i poslao ga poštom na adresu Škole te Martinu na njegovu kućnu adresu. Dva dana kasnije Martin je primio i pročitao izvještaj. U njemu je kontrolor napisao da je u vezi s ponašanjem skupine učenika iz III. razreda elektro usmjerenja utvrdio problem u komunikaciji na relaciji profesor - učenik. Također je utvrdio da Martin ima dosta sati nastave tjedno u radnoj normi i da nije razrednik, što znači da nema dovoljno iskustva u odgojnom radu s učenicima. Stoga je kontrolor Danijel preporučio Martinu da sve svoje probleme u vezi s učenicima III. razreda elektro usmjerenja pokuša riješiti uz pomoć Nastavničkog vijeća i Razrednog vijeća, to jest u suradnji s ravnateljem škole i kolegama. Iz Ministarstva edukacije Martin nije dobio nikakav odgovor, iako je poslao svoju žalbu i u Ministarstvo. Vjerojatno su u Ministarstvu smatrali da je dovoljan odgovor kontrolora Danijela iz Odjela edukacijske kontrole u Sokolgradu.

Martin je pročitao izvještaj roditeljima. Složili su se da je kontrolor Danijel došao reda radi i da ništa nije konkretno poduzeo ni protiv ravnatelja kao ni protiv pojedinih učenika koji su narušavali red u školi i izrugivali Martina kao profesora, rušeći mu ugled i zagorčavajući mu rad u školi. Ispalo je da Martin treba surađivati s ravnateljem i dragim kolegama u rješavanju svih problema s učenicima III. razreda elektro usmjerenja.

- Za inspektora je vrijeđanje i ismijavanje mene od strane pojedinih bezobraznih učenika problem u komunikaciji. Da njega ili nekog njegovog rođaka netko ismijava, onda bi to bio čisti bezobrazluk, a ne problem u komunikaciji - rekao je ljutito Martin.

- Brani ih, umjesto da ih kazni - rekao je Martinov otac Stjepan. - Trebalo bi ih najuriti iz škole.

- To što mi kolege ne žele pomoći, što su me ostavili samog nikom ništa - komentirao je dalje Martin. - Nijedan od učenika iz III. razreda elektro usmjerenja neće dobiti nikakvu odgojnu mjeru. O bezobraznim učenicima iz drugih razreda kontrolor nije napisao ni riječ.

- Zato nam tako i ide danas! Brani se huligane, dok su dobri ljudi ismijavani i proganjani - rekla je Martinova majka Marija. - Dobro kažeš Stjepane, trebalo bi nekog od tih bezobraznika izbaciti iz škole za primjer ostalima.

- Da, prvo bi trebalo izbaciti Jakova iz ravnateljske fotelje. On je najveći problem u toj školi - odgovorio je Martin.

- Riba smrdi od glave - složila se s njim majka.

- Nego što! Kontrolor je zaključio kako nisam razrednik i nemam dovoljno iskustva u odgojnom radu s učenicima. Kako onda mogu raditi bez problema s gimnazijalcima i učenicima knjigovodstvenog usmjerenja? - pitao je ljutito Martin samog sebe.

- Neku manu ti je morao naći. Ravnatelj ne smije biti kriv. Glavonje nikada nisu krivi! - cinično je komentirala majka.

- Kontrolor je bio toliko pametan da mi kaže kako mi smeta učeničko prosto izražavanje jer sam religiozan. Zamislite! Da nisam religiozan, onda mi valjda ne bi smetale učeničke psovke i ostalo nekulturno ponašanje - rekao je Martin.

- Jako je pametan taj kontrolor! Mnogo on zna! Došao je braniti one koji prave nered u školi - zgražao se Martinov otac.

- Nema mi druge nego ostati tu. Neće valjda ni Jakov zauvijek biti ravnatelj škole i glavna faca u Jablangradu - ponadao se Jakov.

Do kraja školske 1997./1998. godine Martin više nije imao problema sa zločestim učenicima niti s kolegama. On je također bio oprezan i nije htio nikome dati povoda da se žali na njega bez razloga. Učenicima koji su marljivo učili rado je podijelio visoke ocjene, zbog čega su ga oni hvalili. Svi ostali učenici lako su mogli dobiti prolaznu ocjenu, uz uvjet da nauče neke osnovne stvari iz gradiva. Na pitanje iz geografije:“Što je reljef?“ učenici su mogli odgovoriti da je to „vanjski izgled Zemljine površine“ ili „sve ravnine i neravnine na Zemlji.“ Nije teško, zar ne?

- Vi ste najbolji profesor - rekli su mu neki učenici u trgovačkom i agroindustrijskom usmjerenju nakon što su ispravili negativne ocjene iz geografije.

- A do sada sam sigurno bio najgori profesor! - duhovito je odgovorio Martin. - Kad vam dijelim negativne ocjene, najgori sam profesor. Kad ispravite te ocjene, onda sam najbolji profesor na cijelom svijetu. Blago meni s vama!

Na kraju su negativne ocjene dobile samo najveće neznalice i lijenčine koji se nisu nimalo trudili. Takvih učenika nije bilo mnogo, pa je Martin izbjegao kritike na račun svoga ocjenjivanja. Inače, u gimnaziji gdje je Martin predavao povijest nitko nije imao zaključenu negativnu ocjenu, baš kao ni u knjigovodstvenom usmjerenju koje su pohađali učenici kojima učenje nije bilo tako teško. Negativne ocjene skupljale su se većinom u tehničkim usmjerenjima.

- Moraš se i ti prilagoditi situaciji - rekla je Martinu majka. - Ljudima treba ugađati. Daj učenicima pozitivne ocjene, pa si miran. Nemaš više brige s njima.

- Treba im ugađati do određene granice - odgovorio je on. - S učenicima uvijek ima briga.

Neki učenici su tražili ocjenu odličan (5) a jedva su naučili gradivo za dovoljan (2). Njima je trebala ocjena 5 za viši prosjek! To što nisu imali znanja, nema veze. Samo neka je na papiru, u svjedodžbi sve u redu.

Što se tiče mature, Martin je imao 7 maturanata - gimnazijalaca koji su htjeli pisati maturalni rad iz povijesti. Pet radnji ocijenio je s odličan (5), a dvije radnje, malo lošije s vrlo dobar (4). Na maturi učenici četvrtih, završnih razreda gimnazije mogli su birati treći predmet kao izborni. Njih 15 - ak odabralo je povijest, tako da je Martin imao dosta posla na maturi. Ipak, bilo mu je drago jer su neki drugi uvaženi nastavnici poput Dubravke imali samo jedno ili dvoje učenika koji su htjeli iz njihova predmeta pisati maturalni rad ili su odabrali njihov predmet kao izborni na maturi. Maturanti su tada polagali maturu u gimnaziji iz hrvatskog kao prvog obveznog predmeta, drugi predmet mogli su birati između stranog jezika ili matematike, a treći predmet je bio izborni po njihovu ukusu. Činjenica da je Martinov predmet (povijest) biralo mnogo više maturanata nego neke druge predmete bila je dokaz da Martin zna raditi svoj posao bez obzira na podmetanja pojedinih učenika i dragih kolega.

Na popravnim ispitima iz geografije Martin je bio blag i svim je učenicima podijelio pozitivne ocjene na ljetnom roku. Nije htio da se na njega netko žali, bilo učenici, njihovi roditelji ili razrednici od tih učenika. „Neki bi od njih jedva dočekali da me mogu ogovarati kod ravnatelja,“mislio je Martin nakon što su završili popravni ispiti iz geografije.

Osim njega, i profesorica Dubravka je nekolicini gimnazijalaca zaključila negativne ocjene iz geografije. Martin je s njom bio u povjerenstvu za popravni ispit iz geografije. U povjerenstvu su bili i razrednici pojedinih učenika.

Profesorica Dubravka ispitivala je učenike kojima je zaključila negativne ocjene iz geografije. Njezina pitanja bila su prilično komplicirana i učenicima ne baš najjasnija, a ako bi učenik i pokušao odgovoriti, Dubravka bi ga prekinula riječima: - Nisam te to pitala! To nije odgovor!

Ako neki učenici nisu točno znali koja je grana industrije razvijena u nekom kineskom gradu, Dubravka bi bjesnila. Teško učeniku ako je rekao da u tom gradu postoji metalna industrija umjesto drvne ili prehrambene industrije. „Ja sam sretan ako mi učenici uopće znaju za bilo koju granu industrije, koliko im je stalo do učenja,“mislio je Martin, dok je Dubravka izvodila svoju predstavu, zgražajući se nad učeničkim neznanjem. Razrednici tih učenika uglavnom su joj povlađivali, čudeći se kako to učenici ne znaju ili bi šutjeli, ne želeći se zamjeriti strašnoj Dubravki koja je bila prijateljica s gradonačelnikom Jablangrada.

Jednom učeniku iz prvog razreda gimnazije Dubravka je rekla: - Ti to moraš znati! Nisi u trgovačkom usmjerenju!

„Što sad to treba značiti?“ mislio je Martin cinično,“zar učenici trgovačkog usmjerenja kojima ja predajem ne moraju učiti geografiju? Bit će da tamo gdje Dubravka ne predaje učenici ne moraju ništa znati, a u razredima gdje ona predaje moraju znati geografiju kao sveučilišni profesori!“

Martin ništa nije rekao naglas. Dubravka je bila bijesna na njega, ne samo što je svojim dolaskom u školu istjerao arhivisticu Željku, njezinu prijateljicu, pisao žalbe Ministarstvu edukacije i edukacijskoj kontroli, već je bio omiljen među učenicima u gimnaziji mnogo više nego ona.

Što se tiče popravnih ispita iz povijesti, profesori Davor i Mladen su svim učenicima zaključili pozitivne ocjene. Njih dvojica dovoljno su dugo radili u školstvu i bilo im je pomalo svega dosta. Znali su da učenici neće mnogo bolje znati nastavno gradivo na popravnom ispitu nego što su znali na posljednjem satu povijesti kada se zaključuju ocjene. Daš im prolaznu ocjenu i nemaš više brige s njima. Tko zna zna, tko ne zna, dva! Tako su njih dvojica radili.

Nakon što su obavljeni svi poslovi u školi (matura/završni ispit, popravni ispiti, upisi u prve razrede raznih usmjerenja u srednju školu), profesori su otišli na zasluženi godišnji odmor tijekom većeg dijela srpnja i kolovoza. Martin je i to ljeto proveo sa skupinom prijatelja na moru. Odlučili su se za tjedan dana odmora u privatnom smještaju u Vodicama, potkraj srpnja 1998. Martinu je godilo da se makne malo od škole i od Jablangrada. Trebao se opustiti i uživati u čarima ljeta, zaboraviti barem na kratko na sve probleme.

Potkraj kolovoza počele su pripreme u školi za novu školsku 1998./1999. godinu. Martin nije imao mnogo posla. Bio je u povjerenstvu za popravni ispit iz geografije jer je profesorica Dubravka imala još dvoje gimnazijalaca za ispitati. Nakon gnjavaže s pitanjima ona se smilovala i tobože im poklonila prolazne ocjene iako su učenici pokazali određeno znanje. Glavno pitanje tada bila je raspodjela satnice u nastavi i ostalih dužnosti za iduću školsku godinu.

Na sjednici aktiva povijest - geografija održanoj u srijedu, 26. kolovoza 1998. podijeljena je satnica među profesorima za iduću školsku godinu. Profesorica Dubravka kao voditeljica aktiva pročitala je tko će predavati koje predmete u pojedinim razredima. Sve je bilo isto, ista satnica svima u istim razredima. Tako je Martin opet dobio 28 sati nastave (po 14 sati povijesti i geografije) uz punu radnu normu od 21 sat nastave tjedno, što je značilo da opet ima 7 sati tjedno prekovremenog rada. „Dobro, i iduće školske godine zarađivat ću honorare. Trebat će mi!“

Martinu je doista trebao novac za njegove buduće planove. Roditelji su mu govorili da se treba oženiti, zasnovati obitelj i stvarati vlastiti dom. Lijepe želje, ali kako to ostvariti s malom profesorskom plaćom? Martin bi morao dići zajam za kupnju kuće ili stana, ali za takav zajam u banci nužno je bilo imati novčani polog. Zato je i trebao honorare za prekovremeni rad kako bi uštedio nešto novca kao polog za zajam. Trebao je naći i djevojku, a to je njemu teško išlo. Martin je bio dosta povučen i oprezan, orijentiran na dom, učenje i rad u školi.

„Tko treba siromašnog profesora koji u kasnim dvadesetima živi s roditeljima?“ mislio je Martin,“danas se mnogi ožene i brzo razvedu. To mi ne treba!“ Tako je Martin ostao neoženjen do daljega. S godinama je prihvatio takav status i pomisao na ženidbu sve mu se manje činila vjerojatnom. Nije imao ništa protiv toga, ali gledajući neke svoje poznanike koji su se gadno „opekli“ u braku, Martinu se nije žurilo da se oženi čim prije.

10. „Dobri“ ravnatelj Jakov

Jakov je marljivo studirao biologiju i kemiju, pa je taj studij trajao nekih 10 - ak godina. Nije zaboravio zabavljati se kao student niti učlaniti se u Partiju kao mladi i perspektivan čovjek pred kojim je svijetla budućnost. Lako se zaposlio u Srednjoj školi Jablangrad po političkoj liniji, a nakon nekog vremena je i diplomirao. Marljivo radeći u školi, učenicima je utjerivao strah u kosti u ime reda i discipline.

Kriza socijalizma i lagano propadanje bivše države bila je znak Jakovu da se mora prilagoditi. Nije on bio originalan, već je gledao kako to rade drugi članovi Partije. U skladu s time, u proljeće 1990. Jakov je postao član Stranke Hrvatske Nezavisnosti koja je pobijedila na izborima jer je narodu bilo dosta socijalizma. Ubrzo Jakov postaje i predsjednik gradskog ogranka te stranke i ravnatelj srednje škole u Jablangradu.

Kao ravnatelj škole, Jakov se doista iskazao na mnogo načina. On je smatrao da ima pravo u školi zaposliti osobe koje će svoj posao raditi onako kako on misli da treba. Kao što Premijer bira ministre u Vladi, tako je i Jakov birao članove svoje ekipe u školi. Da bi se radilo kao nastavnik ili na nekom drugom radnom mjestu u Srednjoj školi Jablangrad bilo je ponajprije važno što o toj osobi misli Jakov. Diploma je dobro došla za mjesto nastavnika, ali nije presudna. Uostalom, za Jakova je diploma bila samo komad papira. Trebalo je imati znanja, životnog iskustva, poštenja i tako dalje, to jest, biti dobra osoba u očima ravnatelja Jakova. U skladu s takvim razmišljanjem, Jakov je zaposlio tijekom 1990 - ih šaroliku ekipu djelatnika u srednjoj školi u Jablangradu. Svi su oni trebali biti jedna velika sretna obitelj na čelu s „tatom“ Jakovom. Onaj za kojega je „tata“ Jakov mislio da ne bi bio dobar član te „obitelji“ nije tu imao što tražiti.

Kako je to radio Jakov lijepo se vidjelo na primjeru prebacivanja učenika tijekom prvog razreda srednje škole iz jednog usmjerenja u drugo. Prema zakonu, učenik koji je želio promijeniti usmjerenje morao je završiti prvi razred u tom usmjerenju, a onda se mogao iduće školske godine, početkom drugog razreda prebaciti u novo, željeno usmjerenje. Dotični učenik trebao je pratiti redovnu nastavu u novom usmjerenju a u međuvremenu, tijekom drugog razreda položiti sve stručne predmete tog usmjerenja koje nije slušao u prvom razredu. Bilo je to poprilično teško. Možda je to pravilo i bilo tako sastavljeno da se spriječi masovni prelazak učenika iz jednog usmjerenja u drugo tijekom srednjoškolskog obrazovanja.

Ipak, ravnatelj Jakov nije mogao odoljeti a da ne pomogne roditeljima i njihovoj djeci kad god može, pa makar pri tome kršio i neke propise. Tako je on uveo praksu prebacivanja učenika tijekom prvog razreda srednje škole iz jednog usmjerenja u drugo. Nema veze što je to bilo suprotno onome što je odredio zakon. Trebamo biti ljudi i pomoći gdje se može, govorio bi ravnatelj Jakov.

Zahvaljujući Jakovu i njegovoj dobrodušnosti te želji da pomogne, svake školske godine tijekom prvog polugodišta nekih 20 - ak učenika, a ponekad i više tražilo bi prebacivanje iz jednog usmjerenja prvog razreda srednje škole u neko drugo usmjerenje. Zbog toga su se sazivale i sjednice Nastavničkog vijeća na kojemu su uvažavane zamolbe takvih učenika. Oni su bili prebacivani na primjer iz I. razreda agroindustrijskog usmjerenja u I. razred trgovačkog usmjerenja. Na taj način, učenici ne bi morali čekati da završe prvi razred, pa da u drugom razredu trgovačkog usmjerenja slušaju redovnu nastavu i da u isto vrijeme uče i sve stručne predmete trgovačkog usmjerenja iz prvog razreda. Takvih predmeta bilo je 4 - 5, a trebalo ih je i naknadno polagati.

Da se učenici ne bi mučili na taj način, ravnatelj Jakov omogućio im je prebacivanje iz jednog usmjerenja u drugo već u prvom polugodištu prvog razreda. Jakov je takav rad opravdavao humanošću i željom da pomogne učenicima i njihovim roditeljima, iako su se neki nastavnici opravdano bunili. Imali su učenici dovoljno vremena da razmisle u koje će se usmjerenje upisati, baš kao što su i njihovi roditelji imali vremena doći u Srednju školu, informirati se koja tu sve usmjerenja postoje i dobro razmisliti prije nego što svoje dijete upišu u neko usmjerenje.

Tko se najčešće na taj način prebacivao iz jednog usmjerenja u drugo? Uglavnom se radilo o učenicima koji nisu voljeli učiti, koji su se u drugom ili u trećem upisnom roku upisali u neko usmjerenje gdje je još bilo slobodnih mjesta, pa su onda kasnije, kad je počela nastava u prvom razredu tražili prebacivanje u drugo usmjerenje, iako ni tamo nisu pokazivali veliki interes za učenje i rad. Ipak, školska psihologinja Barbara u suradnji s razrednicima pojedinih prvih razreda brinula se da ti učenici završe razred bez obzira jesu li učili ili nisu, jesu li redovito dolazili na nastavu i stručnu praksu ili nisu. Jakovu je kao ravnatelju bilo bitno da „svoju“ školu prikaže kao uzornu u očima javnosti kao i pred Ministarstvom edukacije i pred edukacijskom kontrolom.

Učenici kojima se baš nije dalo učiti imali su mogućnost žaliti se razrednicima, psihologinji Barbari i samom ravnatelju Jakovu na loše ponašanje pojedinih nastavnika. Zašto bi se oni mučili s učenjem gradiva kad je mnogo lakše zabavljati se na nastavi? Kada bi nastavnici učenicima prigovarali zašto ne uče i zašto se loše ponašaju, takvi učenici bi im drsko odgovarali, a po potrebi i žalili se na „loše“ ponašanje pojedinih nastavnika koji im bez ikakvog razloga daju negativne ocjene, viču na njih, psuju ih i tako dalje. Tada bi oklevetani nastavnici, a među njima je bio i Martin, morali objašnjavati razrednicima, psihologinji Barbari i ravnatelju Jakovu što to oni rade. Svi su znali kakvi su pojedini učenici, ali su se pravili ludi, pa su pojedine kolege okrivljavali da loše rade svoj posao i da trebaju biti bolji u radu s učenicima. Tim oklevetanim nastavnicima nije preostalo ništa drugo nego da učenicima daju pozitivne ocjene bez obzira na njihovo neznanje. U protivnom, moglo se dogoditi da netko od bijesnih roditelja dođe u školi i obračuna se s takvim nastavnikom, nakon čega bi nastavnik ispao kriv, jer nije radio svoj posao kako treba. Bilo je moguće i da neki nastavnik dobije otkaz jer ne zna raditi s učenicima.

Tu torturu prolazio je i Martin, samo što on nije šutio za razliku od nekih svojih kolega i kolegica. Da, on je na kraju svim tim učenicima podijelio pozitivne ocjene da ga netko ne prebije zato što njegovo dijete pada razred zbog negativne ocjene iz njegovog predmeta, ali se Martin i bunio pred kolegama zbog takve prakse. Martin je smatrao da učenici koji nisu naučili potrebno gradivo za prolaznu ocjenu trebaju dobiti negativnu ocjenu koju će ispraviti kada nauče gradivo. Iako su svi u srednjoj školi znali da je Martin u pravu jer su to osnovne stvari, da učenici moraju naučiti nešto iz nastavnog gradiva da bi dobili pozitivnu ocjenu iz bilo kojeg predmeta, razrednicima je bilo lakše, baš kao i psihologinji i ravnatelju optužiti Martina ili nekog drugog nastavnika da loše radi svoj posao nego tjerati učenike u red i tražiti od njih da nauče nešto iz nastavnog gradiva.

Inače, kod Martina je većina učenika naučila potrebno gradivo, čak i u razredima gdje se učenicima baš i nije učilo, ali uvijek se našlo nekoliko njih koji su htjeli dobiti pozitivne ocjene kod Martina i drugih nastavnika bez učenja. Ako oni ne daju pozitivne ocjene, ti učenici su ih uvijek mogli klevetati kod svojih razrednika, psihologinje i ravnatelja. Roditelji tih učenika također su mogli kontaktirati odgovorne ljude u Ministarstvu edukacije i u edukacijskoj kontroli te se žaliti ne samo na ponašanje pojedinih nastavnika prema njihovoj „dobroj“ djeci već i na čitavu Srednju školu Jablangrad. Ravnatelj Jakov želio je izbjeći takve neugodne situacije jer bi onda iz Ministarstva i iz edukacijske kontrole netko njega zvao i pitao što se to događa u „njegovoj“ školi. Jakov nije htio ispasti nesposoban ravnatelj, pa je tražio od nastavnika da učenicima nekako daju pozitivne ocjene bez obzira koliko su gradiva naučili.

Na taj način, ravnatelj Jakov činio je usluge nekim roditeljima koji su mu bili zahvalni. Oni su njemu dugovali, a dug se mora platiti, zar ne? Tako su i ti roditelji Jakovu plaćali na ovaj ili onaj način za „pomoć“ da njihova djeca završe školu, ako može i bez učenja. Osim Jakovu, takvi roditelji bili su zahvalni i prema drugim djelatnicima škole koji su se „istakli“ u borbi za pravo njihove djece da završe školu bez obzira na njihovo ponašanje na nastavi te jesu li naučili išta iz nastavnog gradiva ili nisu.

Martin je bio zgrožen takvom praksom u Srednjoj školi Jablangrad, ali ništa nije mogao promijeniti. U Zagrebu, u srednjoj školi gdje je radio te u srednjoj školi u Dravskom Gaju takvo što bilo je nezamislivo, baš kao i prebacivanje učenika iz jednog usmjerenja u drugo tijekom prvog razreda.

Bilo je još nastavnika kojima se to sve gadilo i koji su bili žrtve ponižavanja, to jest, morali su trpjeti bezobrazluk pojedinih učenika i dati im prolazne ocjene iz svojih predmeta, ako ne prije, a ono na jesenskom popravnom roku krajem kolovoza. Nastavnici su se bojali za svoja radna mjesta i za svoju egzistenciju. S druge strane, neki su među njima mogli dijeliti negativne ocjene i tražiti od učenika da im dolaze na skupe privatne instrukcije ili da ih njihovi roditelji na neki način udobrovolje kako bi se oni smilovali i na kraju dali pozitivnu ocjenu njihovoj djeci. Međutim, takvih nastavnika bilo je relativno malo i radilo se o prijateljima ravnatelja Jakova ili nekog drugog moćnog čovjeka u Jablangradu.

Svoju dobrotu ravnatelj Jakov pokazivao je na mnogo načina. Bilo je roditelja koji su ga molili za pomoć nakon što je policija oduzela njihovoj djeci vozačke dozvole zbog prebrze vožnje ili zbog nekog drugog prekršaja. Dobri Jakov nije mogao a da ne nazove Policijsku postaju Jablangrad i ne zamoli tamošnje djelatnike da učine sve kako bi ta djeca, učenici srednje škole, čim prije dobili natrag svoje vozačke dozvole. Treba njima omogućiti da opet mogu divljati ulicama Jablangrada i okolice! Tko će tražiti od policije da takvima vrati vozačke dozvole ako ne ravnatelj srednje škole i predsjednik gradskog ogranka Stranke Hrvatske Nezavisnosti?

Ako je netko imao spor sa susjedom oko granice posjeda ili bilo koji drugi spor a bio je sretnik da se pozna s ravnateljem Jakovom, taj nije morao ići na sud ni tražiti odvjetnika da ga zastupa u parnici. Samo je trebao zamoliti Jakova da „sredi stvar,“ a Jakov bi to rado učinio. Čemu gnjavaža na sudu kad ravnatelj srednje škole može sve urediti tako da se spor izgladi u korist njegova prijatelja? Jakov bi svoju uslugu kasnije već naplatio na neki način, bilo novcem ili uslugom za uslugu.

Jakov je bio velikodušan i po pitanju iznajmljivanja sportske dvorane Srednje škole Jablangrad. U toj dvorani bi navečer u određenim terminima igrale nogomet ili košarku razne amaterske i profesionalne ekipe iz Jablangrada i okolice. Slože se prijatelji pa dođu u sportsku dvoranu na sat ili dva igranja nogometa ili košarke. Zašto ne? Dapače! Ipak, Škola je trebala naplatiti iznajmljivanje sportske dvorane. Ravnatelj Jakov nije to smatrao potrebnim. Neka se dečki igraju i zabavljaju, zaslužili su! Najam sportske dvorane? Ma to će se već nekako srediti. Ne treba cjepidlačiti, budimo ljudi!

Koliko je Jakov bio utjecajan u srednjoj školi i u gradu pokazuje činjenica da se i Dan škole slavio na njegov rođendan, početkom prosinca. Tada ne bi bilo redovne nastave, već bi se u predvorju škole prije podne izvodio zabavni program, koji se sastojao od učeničkih recitacija, pjesme i plesa. Program bi organizirali profesori hrvatskog jezika.

U podne bi bio svečani ručak u jednoj učionici koja bi bila preuređena u salu za objed. Tu bi se posluživala razna jela uz mnogo zdravica na račun ravnatelja Jakova. Učionicu bi preuredile i ručak posluživale školske spremačice, dok bi se hrana naručila iz jednog restorana na račun Škole. Posluživala su se i razna alkoholna i bezalkoholna pića u ograničenim količinama, jer prosvjetni djelatnici moraju biti umjereni čak i u trenucima slavlja.

S obzirom na sve neugodnosti koje je doživljavao u školi, Martin nije imao što slaviti. Došao bi na prijepodnevnu priredbu reda radi i ostao na ručku, ali se ne bi dugo zadržao. Nakon što bi netko od nastavnika rekao da mora ići doma, Martin bi iskoristio priliku da i sam pođe, ne želeći ostati na kavi, cigaretama i prijateljskom čavrljanju. „Možda bi se i ovaj grad trebao preimenovati u Jakovgrad,“ mislio je Martin, uvrijeđen ulizivanjem većine zaposlenika Srednje škole Jablangrad prema ravnatelju.

U kasno poslije podne na Dan škole, u sportskoj dvorani učeničke ekipe iz različitih razreda i usmjerenja srednje škole imale su mali turnir u nogometu, za čiju su organizaciju bili zaduženi profesori tjelesne i zdravstvene kulture. Oni su ujedno bili i nogometni suci. Turniru su prisustvovali učenici kao gledatelji, ali je ulaz bio slobodan i svim ostalim ljubiteljima nogometa.

Trebali su doći i profesori, ali oni, osim nekolicine, uglavnom nisu bili zainteresirani. Nije bio ni Martin. Došao je na turnir na Dan škole ili „Dan ravnatelja“ (kako je on podrugljivo nazivao taj praznik) u prosincu 1997., ali kada su mu neki učenici iz elektro usmjerenja počeli dobacivati njegov podrugljivi nadimak „Junac“, okrenuo se i otišao uvrijeđen. Bilo mu je dovoljno što je takav bezobrazluk doživljavao za vrijeme radnog vremena u školi. Nije to morao trpjeti i u svoje slobodno vrijeme.

Martin je volio otići na seminare iz povijesti i geografije. Uglavnom su to bila predavanja nekih sveučilišnih profesora, prosvjetnih savjetnika te učitelja i profesora koji su radili u školi. Oni su držali predavanja iz različitih područja povijesti i geografije. Tu su se mogle dobiti i obavijesti o novim udžbenicima kao i neke druge informacije važne učiteljima i profesorima koji su predavali te predmete u osnovnim i srednjim školama.

Pohađanje tih seminara bila je prilika ne samo da se nauči nešto novo već i da se sretnu stari prijatelji iz studentskih dana. Tako je i Martin sreo neke kolege s kojima je zajedno studirao u Zagrebu, a koji su radili po osnovnim i srednjim školama. Među njima, na seminaru iz geografije održanom potkraj kolovoza 1998. u jednoj srednjoj školi u Osijeku, Martin je u pauzi predavanja imao zadovoljstvo pobliže upoznati Vinka, profesora povijesti i geografije rodom iz Jablangrada. Martin je znao za njega iz viđenja, ali nikada nisu razgovarali kao taj put. Vinko je bio tri godine stariji od Martina. Visok, krupan, crne kose, uvijek vedar i spreman za šalu, Vinko je bio osoba s kojim bi se čovjek rado družio.

Razgovarajući o raznim temama vezanim za školu, Martin nije mogao a da ne spomene kako se ravnatelj Jakov loše ponio prema njemu, kada mu u rujnu 1994. nije htio dati posao u Srednjoj školi Jablangrad.

- Nije se on loše ponio samo prema tebi, već i prema meni - odgovorio mu je Vinko.

- Kako?

- Lijepo! Ja sam ga tražio posao još 1993., ali je on prednost dao arhivistici Željki.

- Nemoj mi reći! - iznenadio se Martin. - I tebe je odbio zaposliti zbog nje?

- Da, odbio je. Iako sam domaći čovjek, profesor povijesti i geografije, a bio sam i branitelj tijekom Domovinskog rata, nije me htio zaposliti - odgovorio mu je Vinko.

Martin je bio sav u čudu. Takvog čovjeka Jakov je odbio zaposliti! „Jakov je zbilja ljigavac bez premca,“mislio je u sebi Martin.

- Zašto te je odbio? Koji je razlog naveo? - Martin je bio znatiželjan.

- Rekao mi je samo kratko, bez nekih velikih objašnjenja da je on kao ravnatelj odlučio Željku zaposliti - objasnio je Vinko, pomalo uzrujan sjećajući se tih dana.

- On je odlučio Željku zaposliti? Ona je nestručna osoba za rad u školi, za razliku od tebe, koji su prosvjetni djelatnik po struci i još hrvatski branitelj - čudio se Martin.

- Eto vidiš, nepravda pogađa mnoge ljude - rekao je Vinko uz kiseo osmijeh. - Imao sam sreću, pa sam dva mjeseca kasnije dobio posao u jednoj srednjoj školi tu u Osijeku.

- A milostiva Željka sada radi u osnovnoj školi u Jablangradu, jer sam je ja u međuvremenu istjerao s posla iz srednje škole. Zbog toga sam se zamjerio Jakovu i mnogim drugima u toj školi - rekao je Martin pomalo ljutito.

- Što ćeš? Život nije fer. Budi sretan da si na kraju ipak dobio posao u Jablangradu. Ti ne moraš živjeti kao podstanar, kao ja u Osijeku - odvratio je Vinko. - Usput rečeno, ravnatelj Jakov zaposlio je i Željkina supruga, ekonomistu po struci u jednom poduzeću u Jablangradu.

- Dobar je čovjek taj Jakov. Kako on nekim ljudima pomaže, a nekima odmaže - cinično je rekao Martin.

- Da,da, točno tako - nasmijao se Vinko.

U tom trenutku savjetnik iz geografije koji je bio voditelj seminara obavijestio je nazočne da se vrate u učionicu, jer uskoro počinje novo predavanje. Martin i Vinko ušli su zajedno s ostalim kolegama u učionicu i slušali predavanje o stanovništvu SAD - a, koje je održao jedan profesor geografije.

Po završetku seminara, Vinko i Martin rastali su se kao prijatelji. Vinko je krenuo prema svom stanu na Sjenjaku, dok je Martin pošao na autobusnu stanicu čekati autobus za doma. Prilikom vožnje natrag za Jablangrad, Martin je razmišljao o nepravdi koja je zadesila Vinka godinu dana prije njega u istoj školi. „Stručna osoba, pravi prosvjetni djelatnik, dobar kao kruh, branitelj i sve uzalud,“mislio je Martin tužno,“što ja onda imam za reći?“

Martin se nije želio jadati Vinku o svim problemima koji su ga snašli u Srednjoj školi Jablangrad. „Vinku je možda još i teže nego meni,“razmišljao je Martin dalje,“nije lako biti podstanar. Taj sam život i sam iskusio. Valjda će jednom doći bolji dana za mene, Vinka i sve nama slične.“ Da, Martin je iskreno vjerovao da ovakvo stanje ne može potrajati zauvijek. Otići će Jakov i njemu slični s vlasti, prije ili poslije. Do tada, trebalo je biti strpljiv i izdržati sve tegobe sa što manje žaljenja. Na muci se poznaju junaci!

U rujnu 1998. posao je u školi dobila Jasna, mlada profesorica matematike. Ravnatelj Jakov dao joj je posao na određeno puno radno vrijeme tijekom školske 1998./1999. godine. Jasna je bila kćerka od Lidije, dugogodišnje profesorice engleskog jezika u Srednjoj školi Jablangrad. Lidija je Martinu predavala engleski kao učeniku tijekom druge polovice 1980 - ih godina. Bila je ona ljubazna, duhovita i stručna osoba koja je imala vrlo zanimljiva predavanja i bila pravedna u ocjenjivanju učenika. Njezina kćerka također je bila simpatična mlada osoba, vedra duha i motivirana za rad u školi. Martin je s Jasnom povremeno razgovarao o školi i nastavi. Vjerovao je da će ona iduće školske godine nastaviti raditi u srednjoj školi, a jednog dana će dobiti i stalan posao. Ipak je ona prosvjetna djelatnica po zanimanju, domaći kadar i još joj je majka dugi niz godina, sve do mirovine radila u toj školi.

Šećući gradom u svibnju 1999., Martin je naišao na Jasnu. Pozdravili su se i tek onako da je nešto pita, Martin reče: - Hoćeš li ostati raditi u školi i iduće školske godine?

- Nisam sigurna - odgovorila je ona.

- Jesi razgovarala s ravnateljem o poslu za iduću školsku godinu? - pitao je dalje Martin.

- Jesam, ali mi on nije htio ništa preciznije reći.

- A drugi profesori? Ima li nade da će te netko od njih podržati?

- Ma kakvi! Pa svi oni gledaju svoj interes. Ne samo da me nitko ne podržava, već je profesor Vladimir čak izrazio svoje protivljenje tomu da ja ostanem raditi.

Vladimir je bio profesor engleskog jezika, predsjednik Školskog odbora i jedan od bliskih ljudi ravnatelja Jakova. Martin je bio iznenađen stavom Vladimira i drugih kolega.

- Ti si stručna osoba, domaći kadar, tvoja majka godinama je radila u ovoj školi. Meni je predavala engleski - rekao je Martin s blagim smiješkom, sjećajući se profesorice Lidije.

- Ništa to njima mnogo ne znači. Ostaje mi samo da čekam i vidim što će biti - odgovorila je Jasna.

Ona je čekala i dočekala da joj ravnatelj Jakov da otkaz, to jest, nije joj dopustio da radi i iduće školske 1999./2000. godine. Umjesto Jasne, posao je dobila Vlasta, također profesorica matematike. Ona je zbog rata s obitelji morala napustiti svoj rodni dom i skrasiti se u Jablangradu. Martin je razumio da je i ta žena trebala raditi i živjeti, ali je ipak smatrao da je prednost pri zapošljavanju trebala imati domaća osoba, još k tome i kćerka profesorice koja je radila u toj školi. Jasna je bila prisiljena ići tražiti posao negdje drugdje, izvan rodnog kraja.

„Baš kao i ja, koji sam dvije godine morao raditi u Zagrebu i u Dravskom Gaju,“mislio je tužno Martin,“u Dravskom Gaju nisam mogao dobiti stalan posao jer su u tamošnjoj srednjoj školi čekali da netko domaći dođe raditi, a ovdje prednost imaju došljaci pred domaćima, kao arhivistica Željka i nova kolegica Vlasta.“ Kako je vrijeme prolazilo, Martinu se sve manje sviđao ravnatelj Jakov i njegove ulizice u Srednjoj školi Jablangrad.

Zašto? Zato jer su profesor Branko i profesorica Vlasta imali punu radnu normu i još k tome višak sati iz matematike, koji im se računao kao prekovremeni rad. Za taj dodatni rad oni su dobivali honorare, dok je sirota Jasna morala otići iz Jablangrada „trbuhom za kruhom,“ jer za nju nije bilo posla ni u Osnovnoj školi Jablangrad. Ravnatelj Jakov mogao je Jasni dati višak sati matematike pa da radi na određeno nepuno radno vrijeme. Kasnije bi se možda našlo još nešto sati nastave matematike u drugim školama u okolici Jablangrada, pa bi Jasna imala punu radnu normu i punu plaću. Bilo je nastavnika koji su radili u više škola kako bi skupili dovoljno sati nastave i ostalih zaduženja za punu radnu normu i punu plaću.

„Kad sam ja tražio prekovremeni rad u kolovozu 1997., zamjerio sam se ravnatelju Jakovu i dragoj kolegici Dubravki jer nisam htio višak sati prepustiti njihovoj prijateljici, arhivistici Željki,“ogorčeno je razmišljao Martin, sjećajući se svojih loših iskustava s raspodjelom satnice u aktivu povijest - geografija,“dok za pridošlicu Vlastu i starog profesora Branka mora biti i puna radna norma i prekovremeni rad, a sve na štetu profesorice Jasne.“

Martin je bio bijesan i zbog činjenice da nitko od starijih nastavnika u kolektivu nije osjetio potrebu reći koju lijepu riječ za Jasnu. Ako ništa drugo, a ono iz obzira prema svojoj dugogodišnjoj kolegici Lidiji. „Krasan kolektiv! Radiš tu desetljećima, a kad odeš u mirovinu, drugi dan te svi zaborave,“razmišljao je Martin,“ja sam još dobro i prošao, jer sam uspio dobiti stalan posao i oduprijeti se, barem zasada, svim provokacijama i napadima u školi.“

11. Martinov „hod po mukama“ tijekom školske 1998./1999. godine

Školska 1998./1999. godina bila je izuzetno teška za Martina. Doduše, sačuvao je radno mjesto uz punu radnu normu, putne troškove i prekovremeni rad od 7 sati nastave tjedno, što mu je sve zajedno donosilo oko tri tisuće dvjesto kuna neto mjesečnih primanja. Roditeljima za stan i hranu nije više davao 600 kuna mjesečno već je taj iznos povećao po vlastitoj želji na 800 kuna mjesečno. Znao je da im nije lako i rado je dao 200 kuna više svaki mjesec.

- Da sam negdje podstanar, sigurno bih platio daleko veći iznos za stan, hranu i režije - rekao im je Martin kad su ga roditelji pitali zašto želi platiti više.

Njegova braća Pavao i Marko nisu davali ništa novca roditeljima. Oni tu nisu živjeli, pa nisu morali ni plaćati. „I da žive ovdje, sumnjam da bi išta platili jer oni rado sav novac potroše,“mislio je ponekad Martin o svojoj braći koja nisu naučila štedjeti novac kao on. Zaradi ili posudi, potroši, uživaj, a poslije misli kako ćeš vratiti dug. Martin i njegovi roditelji nisu tako živjeli. Koliko ljudi, toliko ćudi!

Ni školske 1998./1999. godine Martin nije bio razrednik. Većina profesora u kolektivu imali su razredništvo, što se računalo kao 2 sata tjedno u zaduženju svih nastavničkih poslova. Martin je radije imao 2 sata nastave više u tjednom zaduženju nego da bude razrednik. Doduše, njega nitko nije ni pitao želi li biti razrednik ili ne. Ravnatelj Jakov je o tome odlučivao. Tako su profesori čiji su razredi došli do mature ili završnog ispita nakon četiri godine školovanja, već iduće školske godine imenovani razrednicima u prvim razredima srednje škole obično u istom usmjerenju. To znači da su razrednik ili razrednica maturalnog razreda gimnazije iduće školske godine imenovani razrednicima u prvim razredima gimnazije, dok su razrednici završnih razreda knjigovodstvenog, elektro i drugih usmjerenja opet bili imenovani razrednicima u prvim razredima tih istih usmjerenja.

S obzirom da je Martin prema mišljenju ravnatelja bio nepouzdana i problematična osoba, on nije ni dobio zaduženje razrednika. „Još bolje, jedna velika briga manje za mene,“mislio je Martin. S druge strane, vrijeđala ga je činjenica da je bio smatran problematičnom osobom samo zato što je iznio svoje mišljenje o raspodjelu satnice u aktivu povijest - geografija i što je s punim pravom odbio dijeliti satnicu povijesti s osobom koja nije imala zakonsko pravo raditi u školi.

„Neka njihova draga arhivistica Željka ide raditi na svoje radno mjesto, u neki arhiv pa neka se tamo dokazuje,“razmišljao je Martin, ne shvaćajući kako nekome uopće može pasti na pamet da uzima posao stručnoj osobi i daje ga nekome tko se nije školovao za to zvanje. Služba je služba, a družba je družba! Te se dvije stvari ne bi trebale miješati!

Tijekom školske 1998./1999. godine Martin je i dalje bio predmet ismijavanja i provokacija zločestih učenika ne samo u elektro usmjerenju već se to tada proširilo na sve razrede u kojima je predavao. U svakom razredu našlo se par veseljaka kojima je bilo zabavno provocirati Martina. Provokacije i ismijavanja počeo je doživljavati čak i od nekih učenika kojima uopće nije predavao, što mu je naročito smetalo. Oni barem nisu imali razloga biti zločesti prema njemu.

Martin je nastupio kao pravi profesor. U razredima gdje je predavao, najprije je učenicima lijepo objasnio kako njihovo ponašanje nije u redu, a ako to nije pomoglo, tražio je od njih sudjelovanje u nastavi. Dakle, dragi učeniče, izvoli pročitaj neki tekst u udžbeniku iz gradiva koje se upravo obrađuje ili odgovori na neko pitanje! Učenici - provokatori obično ne bi znali odgovor na postavljeno pitanje, pa bi im Martin dao negativnu ocjenu. To bi ih smirilo na neko vrijeme.

S obzirom da su njemu učenici dali nadimak „Junac“, a školska psihologinja Barbara jednom prilikom rekla je Martinu kako svi profesori imaju neki nadimak te da se učenici s njim samo šale, on je odlučio uzvratiti na isti način, pa je zločestim učenicima počeo dijeliti nadimke. Ti učenici su se smirili, barem na neko vrijeme, uvrijeđeni ponašanjem profesora Martina, dok su ostali učenici u razredu smijali se na njihov račun i ubuduće njih zvali po nadimcima koje im je dao simpatični i šaljivi profesor. Tako je Martin da bi održao disciplinu u nekim razredima morao koristiti razne pristupe i modele ponašanja.

Nekad je morao biti blag i strpljiv, a nekad bi se izvikao ne samo na pojedince, već i na cijele razrede kad bi nedisciplina prešla sve granice. Ima trenutaka kada učenicima dosadi predavanje i većina u razredu gotovo u isti tren počne međusobno pričati, ne obraćajući više pažnju na ono što nastavnik radi ili govori. To je trenutak kad u mnogim nastavnicima počne „kuhati“ a s vremenom, kako se takve stvari ponavljaju, nastavnici mogu itekako postati nervozni i povremeno se izvikati na učenike. Nema tu ništa loše, to je prirodna ljudska reakcija. Zamislite da vi nekome nešto pričate a on vas ne sluša. Kako biste se osjećali? Sad zamislite da vas 30 - ak ljudi ne sluša i da se to ponavlja iz dana u dan, iz tjedna u tjedan. Tko ne bi „eksplodirao“ barem povremeno? To je i razlog zašto neki nastavnici s vremenom postanu nervozni i razdražljivi. Ni Martin nije bio iznimka. Nije se tome veselio, ali to je bilo jače od njega. Nastavnik koji ne može održati disciplinu u razredu teško može odraditi svoj posao.

S druge strane, zločestim učenicima i njihovim prijateljima stvarno je super kad zafrkavaju nekog profesora, ali ih silno vrijeđa kad se on izviče na njih ili im da negativne ocjene zbog nepoznavanja gradiva. Kao da se njima uči! Takvi učenici obično se ne srame svog ponašanja, već smatraju da su dotični profesor ili profesorica loši. Oni dakle nemaju osjećaj srama a ni samokritika im nije jača strana. Oni su dobri, a profesor ili profesorica moraju se popraviti.

Žalosna je činjenica i kad neki roditelji od takvih učenika počnu prigovarati i žaliti se ravnatelju škole ili razrednicima svoje djece kako se dotični profesor ili profesorica loše ponašaju. Ravnatelj i kolege tog nastavnika mogu ga braniti ili stati na stranu nezadovoljnih učenika i njihovih roditelja. Takav je bio slučaj i s Martinom. On je morao opravdavati svoje ponašanje pred pojedinim razrednicima, školskom psihologinjom te na Razrednim vijećima koja su se održavala za sve razrede potkraj polugodišta. Tamo se obično prozivalo Martina da se neki učenici žale na njega. On se trudio objasniti situaciju, ali uzalud. Naišao je na gluhe uši. Kolege su znali što se događa. Oni sami imali su iste probleme s učenicima, ali su se pravili da kod njih takvih problema nema. Lagali su i glumili savršene nastavnike i razrednike, dok je Martin ispao „dežurni krivac.“ Uostalom, u svakoj grupi ljudi netko mora biti žrtva i ispaštati. Martina je ta „čast“ dopala u Srednjoj školi Jablangrad.

Ponašanje nekih drugih profesora i profesorica koji su galamili na učenike i više od Martina te dijelili mnogo više negativnih ocjena, često puta bez ispitivanja smatralo se „pravljenjem reda.“ U isto vrijeme, Martina se kritiziralo da ne radi dobro s učenicima. Ako neki profesor ne radi dobro s učenicima, on može dobiti i otkaz, zar ne? Martinu je sve bilo jasno. „Ravnatelj i njegove ulizice žele mi zagorčati život u školi koliko je to više moguće,“mislio je Martin, „pa ću ja popustiti, a možda čak i dati otkaz. Neće ići!“

Kako treba raditi s učenicima Martinu je tijekom jednog velikog odmora u školskoj zbornici potkraj listopada 1998. objasnio Zvonimir, nastavnik koji nikada nije studirao, ali su ga svi zvali „profesor Zvonko.“ Čovjek je završio srednju školu elektro smjera i kasnije se sa srednjom stručnom spremom zaposlio u školi. On je učenicima elektro usmjerenja držao stručnu praksu u školi i predavao neke stručne predmete. Taj posao trebao je raditi diplomirani inženjer elektrotehnike, ali je Zvonko bio drag i simpatičan čovjek kojega je davnih dana tadašnji ravnatelj zaposlio u školi.

- Ti vičeš na učenike i dijeliš im negativne ocjene. Ja tako ne radim - rekao je Zvonko Martinu.

- A kako ti radiš? - upitao ga je Martin. Obraćao mu se na „ti“ jer su tako radili i svi drugi u kolektivu.

- Kad je neki učenik zločest, ja njemu kažem da ću ga trknuti nogom u stražnjicu i izbaciti iz učionice ako ne bude dobar. Ako nastavi biti zločest, ja njega trknem nogom u stražnjicu i izbacim ga iz učionice - objašnjavao je Zvonko kako on smiruje učenike. - Ako nisu dobri, ja napravim kako sam i rekao!

- Pa to je fizički napad na učenika. Po čemu si ti bolji od mene? Ja ih barem ne udaram - čudio se Martin.

- Ja samo pravim reda u učionici - uzvratio je Zvonko.

Martin je ostao u čudu. Nije mogao vjerovati da Zvonko to doista radi.

- Može Zvonko trkati učenike, on je prijatelj s ravnateljem Jakovom - objasnila je Martinu njegova majka kad joj je ispričao svoj razgovor s kolegom Zvonkom. - Molim te Martine, pazi što radiš! Nemoj da ostaneš bez posla!

- Pazit ću - odgovorio je snuždeno Martin da umiri majku. „Teško meni u toj školi,“mislio je u sebi.

Tijekom prvog i drugog polugodišta Martin je ispitivao učenike usmenim putem, to jest, nikada nije zadavao testove ili pismene provjere znanja. Učenici pišu takozvane „šalabahtere“ na papiriću ili na ruci s važnim podacima iz gradiva kako bi im bili pomoć pri rješavanju testa.

- Trebate imate „šalabahter“ u glavi, a ne na papiru - znao im je šaljivo odgovoriti Martin.

On je volio usmene provjere znanja, jer tada su učenici teže mogli varati. Prilikom ispitivanja Martin se naslušao svakakvih gluposti, naročito u agroindustrijskom i trgovačkom usmjerenju. On se čudio zašto učenicima treba toliko vremena da nauče najjednostavnije stvari koje su trebali naučiti još u osnovnoj školi. Dok su učenici gimnazije i knjigovodstvenog usmjerenja bez problema u velikom broju dobivali kod Martina visoke ocjene (4 i 5), učenici agroindustrijskog i trgovačkog usmjerenja su muku mučili da dobiju prolaznu ocjenu.

Između ostaloga, Martin je u tim usmjerenjima predavao geografiju Hrvatske. Učenici su trebali naučiti neke bitne stvari o svojoj domovini, kao što je prirodna osnova Hrvatske (reljef, klima, tlo i vode). U Hrvatskoj postoje dva osnovna tipa klime - mediteranska u primorju i kontinentska u ostatku Hrvatske, s tim da je u Lici i Gorskom kotaru nešto oštriji tip kontinentske klime zbog planinskog reljefa. „Zašto učenici ne mogu zapamtiti osnovna obilježja te dvije vrste klime?“čudio se Martin. Samo su trebali zapamtiti srednje prosječne temperature ljeti i zimi, zatim jesu li ljeta blaga ili vruća, to jest jesu li zime blage ili hladne i snježne.

U vodama Hrvatske učenici su trebali naučiti veće rijeke i jezera Hrvatske. Većina njih je to savladala, ali nekima je baš bio problem sjetiti se nekih rijeka ili jezera. Pokazivanje tih rijeka i jezera na geografskoj karti Hrvatske također je predstavljao veliki problem nekim učenicima.

- Vi kao da nikada niste vidjeli geografsku kartu Hrvatske do sada. Pa to ste gradivo već učili u osmom razredu osnovne škole - znao je reći Martin.

Osmi razred! Tko će se toga sjećati u drugom razredu srednje škole! Iz geografije Hrvatske, učenici agroindustrijskog i trgovačkog usmjerenja učili su također i stanovništvo, naselja i gospodarstvo Hrvatske.

Veliki je problem nekim učenicima bio zapamtiti da u dobnom sastavu stanovništva Hrvatske postoji osim mladog i starog još i zrelo stanovništvo, a ne „srednje stanovništvo“ kako su neki od njih govorili. Na Martinov upit zašto zrelo stanovništvo nazivaju „srednjim“ ti učenici mu nikada nisu dali odgovor.

Još je bilo „veselije“ kada je Martin objašnjavao nacionalni i vjerski sastav stanovništva Hrvatske. U udžbeniku geografije jasno je bilo objašnjeno da su Hrvati većinski narod, a svi ostali su pripadnici nacionalnih manjina, među kojima su najbrojniji Srbi. U vjerskom sastavu bilo je najviše katolika, te pripadnika raznih ostalih kršćanskih i nekršćanskih vjerskih zajednica uz nešto ateista, agnostika i ostalih koji se nisu izjasnili.

Međutim, Martin se naslušao učeničkih odgovora kako su Hrvati i Srbi vjere, dok su katolici, pravoslavni i ostali nacije. Naslušao se on i odgovora kako u vjerskom sastavu stanovništva Hrvatske postoje kršćani i katolici ili kršćani i pravoslavni, kao da katolici i pravoslavni nisu kršćani, već pripadnici nekih nekršćanskih religija. To bi ga uvijek uzrujalo.

- Otkada su to Hrvati i Srbi postali vjere, a katolici i pravoslavni su nacije? Već ste trebali na nastavi hrvatskog jezika i iz vjeronauka naučiti razlikovati vjeru i naciju. Uostalom, i u udžbeniku geografije vam je lijepo objašnjena nacionalna i vjerska struktura stanovništva. Otkada katolici i pravoslavni nisu kršćani? - prigovarao je učenicima Martin.

Stvar je bila u tome da se nekim učenicima živo fućkalo za gradivo svih predmeta, pa tako i za geografiju. Oni su bili silno zadovoljni samima sobom. U školu su se došli družiti i zabavljati, a ne učiti, zbog čega je Martin zaključio da je za neke učenike srednja škola poput dječjeg vrtića ili zabavnog parka. Njihovo „učenje“ svodilo se na to da kad je Martin ušao u razred, oni bi onda uzeli udžbenik geografije ili bilježnicu u kojoj su tu i tamo nešto zapisali s predavanja i počeli učiti. To „učenje“ bila je čista lakrdija i Martin nikako nije uspio objasniti učenicima da ne mogu za pet minuta u razredu naučiti sve ono gradivo koje su trebali znati.

U želji da pomogne učenicima, Martin je pitao uvijek istih 10 - 15 pitanja, tako da su oni mudri učenici mogli čuti što on pita i pripremiti se za usmenu provjeru znanja.

- Slušajte što pitam i naučite to gradivo - govorio im je Martin, ali su njegova upozorenja mnogo puta naišla na gluhe uši.

Nakon što bi veći dio razreda tijekom polugodišta dobio negativne ocjene iz geografije, onda bi učenici krenuli u ispravljanje ocjena i borbu za prolaznu ocjenu na kraju polugodišta. Martin je imao pune ruke posla, baš kao i njegovi kolege da učenicima na kraju polugodišta da još jednu priliku, a nekima i dvije - tri prilike da nauče kako u Hrvatskoj postoje dva osnovna tipa klima, da nauče gdje se u Hrvatskoj nalaze najveće rijeke i jezera, te da konačno zapamte da Hrvati i Srbi nisu vjere, već nacije. Bilo je također lijepo čuti iz petog ili šestog pokušaja u nekih učenika da je „srednje“ stanovništvo zapravo zrelo, to jest u najboljim godinama života.

Učenici elektro usmjerenja bili su živi, neki i zločesti, ali su mnogo lakše savladali to gradivo. Martin ovdje nije imao problema barem s učenjem, ali jest s disciplinom. U gimnaziji i knjigovodstvenom usmjerenju učenici su također bez problema naučili potrebno gradivo iz povijesti i geografije i većina je imala visoke ocjene. Nekoliko učenika i u tim razredima je dobilo prolazne ocjene, a negativnih nije bilo. Martinu je zadovoljstvo pričinjalo raditi u gimnaziji i knjigovodstvenom usmjerenju, dok su tehnička usmjerenja bila daleko napornija za rad. Ne samo što se učenicima nije dalo sve do kraja polugodišta naučiti nastavno gradivo, a neki ni tada nisu naučili pa su se žalili na „lošeg“ profesora Martina koji viče i dijeli negativne ocjene, već je tu i nedisciplina bila jače izražena.

Na pritužbe učenika i njihovih roditelja na Martinovo ponašanje i ocjenjivanje ravnatelj Jakov odgovorio je tako što je slučaj prepustio školskoj psihologinji Barbari. Ona je Martina pozvala na razgovor u svoj ured sredinom studenog 1998. godine. Martin se tome ni najmanje nije veselio. Znao je kako će sve proći. „Ja sam unaprijed kriv!“mislio je on ljutito. Nije mu bilo prvi puta da razgovara s Barbarom kojoj je, baš kao i ravnatelju najlakše bilo Martina okriviti za sve probleme koji mu se događaju. Na taj način ravnatelj, školska psihologinja i razrednici pojedinih razreda nisu se morali mučiti s disciplinom u razredima. Učenici su dobri, a profesor Martin neka razmisli o svom ponašanju!

Martinu je bilo jasno što se događa. „Ravnatelj i njegove ulizice žele mi zagorčati život u školi koliko je god više moguće. Misle da će me tako slomiti, a možda i natjerati da dam otkaz i odem raditi u neku drugu školu. Tada bi se ovdje mogla vratiti njihova draga arhivistica Željka,“ mozgao je Martin dok je sjedao na stolicu preko puta psihologinje Barbare u njezinu uredu. Nije imao nastavu četvrti sat prije podne, pa ga je Barbara pozvala na razgovor u svoj ured. „Ona bi trebala zvati na red zločeste učenike, a ne mene,“razmišljao je Martin dok je ozbiljnog izraza lica gledao u Barbaru. Ona je bila lijepo dotjerana, u plavoj haljini i lagano našminkanih očiju i usta.

- Kolega Martine, vjerujem da znate zašto sam vas pozvala na razgovor - rekla je Barbara.

- Pretpostavljam da znam - odgovorio je Martin neveselo.

- Pozvala sam vas na razgovor jer se učenici i njihovi roditelji žale na vaš rad.

- Vjerujem da se i na vas žale neki učenici, jer predajete psihologiju u gimnaziji - odgovorio joj je Martin.

- Učenici kažu da vičete na njih, da ih psujete, da dijelite mnogo negativnih ocjena.

- Ne psujem učenike, to je kleveta na moj račun. Vičem samo kada moram, ako me ne slušaju dok ih lijepo upozoravam. Negativne ocjene su odraz njihova nerada i neznanja - branio se Martin.

- Znači, priznajete da imate problema s učenicima? - pitala je Barbara, strogo gledajući u Martina.

- A tko ih nema? Kako rade drugi profesori? - branio se Martin.

- Sada ne razgovaramo o drugim profesorima, već o vama i vašem radu - rekla je Barbara dok je u notes pisala bilješke.

- Naravno da ne razgovaramo o drugima, nije zgodno - cinično je uzvratio Martin. - To kako profesorica Jadranka govori učenicima da su blesavi ili kad ih psuje profesor Branko sasvim je u redu. O profesoru Zvonku i njegovom udaranju učenika u stražnjicu da i ne govorimo.

- To su sve glasine i kuloarske priče! Učenici svašta pričaju. Na to ne obraćam pažnju - rekla je Barbara.

- Ali zato obraćate pažnju kad se takve priče govore o meni. To je onda neki dokaz kako ja ne radim svoj posao kako treba - odvratio je Martin, crveneći u licu od bijesa.

- Radite li ga kako treba? - upitala je Barbara, zastavši na trenutak u pisanju bilješki i pozorno gledajući u Martina.

- Naravno da radim. Ima učenika koji su zadovoljni s mojim radom. U svakom razredu naći ćete učenike koji me vole. Ako se nekome ne sviđa moj način rada i ocjenjivanja, što bih ja trebao? Prilagođavati se nezadovoljnim učenicima koji ionako nisu zadovoljni s drugim profesorima - rekao je Martin, gledajući bijesno u Barbaru koja je i dalje pisala bilješke.

- Kolega Martine, mi moramo poštivati učenike i pokazati razumijevanje za njih.

- Naravno, kao da ja to ne radim. Pitajte one bolje učenike kako radim, učenike koji marljivo uče i ponašaju se pristojno - branio se Martin, kojemu je postalo jasno da Barbara pravi bilješke o njemu skupljajući materijal s kojim će ga kasnije ravnatelj Jakov možda staviti na stegovni postupak.

- Mislim da biste vi češće trebali dolaziti kod mene na razgovor kako bismo poradili na tome da bolje komunicirate s učenicima - rekla je Barbara.

- Hvala lijepa, ne trebam vašu stručnu pomoć. Pozovite na razgovor kolege Jadranku, Branka i Zvonka pa njima recite kako da bolje rade s učenicima. Znao sam komunicirati s učenicima bez problema u srednjim školama u Zagrebu i u Dravskom Gaju. Tamo nisam doživljavao takve neugodnosti u školi koje ovdje doživljavam, ni od učenika, ni od kolega - odvratio je Martin, ustajući sa stolice.

- Tamo ste radili kratko vrijeme, pa se niste stigli zamjeriti učenicima ni kolegama - rekla je Barbara praveći bilješke u svom notesu.

- Radio sam tamo jer nisam mogao raditi ovdje, a zašto? Zato što je ravnatelj Jakov zaposlio nestručnu osobu umjesto mene. Zbog toga sam ja problem! Ne želim dijeliti nastavu povijesti s osobom koja nema pravo raditi u školi - odbrusio je Martin i izašao van iz njezina ureda.

Martin je bio više nego bijesan. Psihologinja Barbara skupljala je dokaze protiv njega. „Učenici se žale na mene, zajedno sa svojim roditeljima, nisam dobar s nekim kolegama, dakle mogao bih dobiti i otkaz jer tobože loše radim svoj posao,“mislio je Martin dok je sjedio u zbornici, čekajući zvono za kraj školskog sata.“Barbaru nije briga što je većina učenika zadovoljna mojim radom. Nju zanima mišljenje samo nezadovoljnih učenika kako bi me prikazala kao lošeg djelatnika, dok drugi mogu raditi što im se prohtije, poput Jadranke, Branka i Zvonka.“

Provokacijama se pridružio i profesor Nikola, po struci inženjer elektrotehnike koji je u elektro usmjerenju predavao stručne predmete. On je bio razrednik u I. razredu elektro usmjerenja i tijekom prvog polugodišta školske 1998./1999. godine znao je u zbornici postaviti pitanje za vrijeme malih i velikih odmora: - Zašto učenici elektro usmjerenja moraju učiti geografiju? Što će im to?

Martin u početku nije obraćao pažnju na to, ali kako je imao sve većih problema s učenjem i disciplinom u I. razredu elektro usmjerenja obratio se Nikoli kao razredniku za pomoć.

- Ti to moraš sam riješiti - odgovorio je Nikola.

- Zašto sam? Nismo li mi kolege? Ne bismo li trebali surađivati u rješavanju svih problema u radu s učenicima? - pitao je Martin.

- Razgovaraj s učenicima i riješi sam probleme koje imaš s njima - uzvratio je Nikola.

Martin je bio duboko povrijeđen ovakvim stavom. Nikola govori protiv njegova predmeta, geografije, čime zapravo neizravno govori i protiv Martina koji predaje taj predmet. „Zašto njemu ne smeta nastava matematike, engleskog ili nekog drugog predmeta koji se predaje u tom razredu?“ razmišljao je Martin,“njegovi učenici i iz tih predmeta imaju negativne ocjene, ne samo iz geografije.“

On je znao da je Nikola ljut na njega jer su neki njegovi učenici tijekom jeseni 1998. dobili negativne ocjena iz geografije, ali sami su si bili krivi. Dok je većina učenika u I. razredu elektro usmjerenja učila i ponašala se pristojno, preostalih šest učenika tog razreda zabavljalo se na satu, nisu naučili nastavno gradivo na vrijeme i uživali su provocirajući Martina dobacujući mu njegov nadimak „Junac.“ Martin je problem pokušao riješiti s razrednikom Nikolom, a kada je ovaj odbio kao razrednik umiriti svoj razred, Martin je u stilu profesora Branka i profesorice Jadranke izgrdio učenike, ispitao ih nastavno gradivo i onim zločestim i nemarnim učenicima podijelio negativne ocjene.

Nikola nije zamjerio loše ponašanje i nerad pojedinim učenicima iz svog razreda, ali je zamjerio Martinu što je vikao na „njegove“ učenike i podijelio im negativne ocjene. Njih šestorica imali su i zaključene negativne ocjene iz geografije na kraju prvog polugodišta.

Zbog toga je Nikola nastavio prigovarati u zbornici zašto njegovi učenici moraju učiti geografiju i početkom drugog polugodišta školske 1998./1999. godine. Martinu je prekipjelo, pa je potkraj siječnja 1999. očitao lekciju starijem kolegi Nikoli u zbornici za vrijeme jednog malog odmora.

- Kolega Nikola, ako baš želite znati, učenici elektro usmjerenja uče geografiju jer ona govori o svijetu, kako o prirodnoj osnovi, tako i o ljudskom društvu - počeo je svoje izlaganje Martin. - Vi biste to trebali znati. Kako to da vam ne smeta što vaši učenici uče matematiku, biologiju, engleski i druge predmete?

- Ma razumijem ja da oni trebaju učiti geografiju, ali ipak… - započeo je Nikola i zastao.

- Ali ipak, što? Problem možda nije u geografiji, nego u onome tko predaje taj predmet - nastavio je cinično Martin. - Vaši učenici imaju negativne ocjene kod mene, ali imaju ih i iz drugih predmeta. Hoćemo li i te predmete ukinuti u elektro usmjerenju?

- Nisam ja za ukidanje predmeta, nego mislim da bi ti ipak trebao dijeliti manje negativnih ocjena. Moji učenici imaju mnogo negativnih ocjena kod tebe - rekao je Nikola.

- Nisam brojao da li imaju više negativnih ocjena iz geografije nego li iz drugih predmeta, ali vi ste mi trebali pomoći u discipliniranju učenika. Niste to učinili, rekli ste neka sam rješavam svoje probleme s njima. Ja to radim kako najbolje znam - prigovorio je Martin.

- Oni su moji učenici, moram voditi brigu o njima - odvratio je Nikola.

- I ja sam nekada bio učenik ove škole, i to ne problematičan učenik. Danas sam vaš kolega. Mislite i o tome - završio je Martin. Više nije imao što za reći.

Drugi profesori i profesorice u zbornici nisu rekli ništa na ovaj razgovor. Oni su se pravili kao da nisu ništa čuli. Nije imala ništa za reći ni psihologinja Barbara koja je polako ispijala kavu s dvije kolegice. Nikola je započeo razgovor s profesorom Zvonkom dok je Martin sjedio i šutio, ljut i zbunjen, ne znajući što dalje napraviti. „Kolege ne obraćaju pozornost na mene, kao da sam duh,“mislio je on,“očito misle da sam ja kriv, a ne učenici I. razreda elektro usmjerenja i njihov razrednik. Na što sam spao u školi gdje sam nekada bio uzorni učenik!“

Verbalnim napadima na Martina pridružila se i profesorica Dubravka iz geografije. Martin je nju u početku pozdravljao, ali mu ona nije odgovarala na pozdrave. Slično su se ponašali i mnogi drugi članovi kolektiva. Tek nekoliko kolega Martinu je uzvratilo na pozdrav ili su ga prvi pozdravili. Stoga je Martin s vremenom počeo pozdravljati samo ono nekoliko kolega i kolegica koji su mu rado uzvraćali na pozdrav i u čijim očima on nije bio „crna ovca.“

Martinova šutnja izazvala je bijes u profesorice Dubravke. Ona je bila starija kolegica, voditeljica aktiva povijest - geografija i kao takva nadređena Martinu. Njegova je dužnost bila pozdraviti, ali nije bila njezina dužnost odgovoriti na pozdrav. Ipak je Martin za nju bio ne samo mlađi kolega već i problem, usijana glava koji misli da može samo tako doći u školu i krojiti pravila po svojoj volji.

Zbog toga se Dubravka osvećivala Martinu tako što bi u zbornici znala prigovarati kako se pojedinci u kolektivu loše ponašaju bez da je spominjala Martinovo ime.

- Neki kolege ne pozdravljaju - rekla bi Dubravka. - Bio bi red da barem pozdrave, ako već ne žele razgovarati.

- Da, bio bi red da barem pozdrave - odgovorili bi njezini prijatelji.

„Bio bi red i da vi meni odgovorite na pozdrav,“mislio je Martin, ljut što ga se proziva zbog tobožnje nepristojnosti. Ništa nije rekao naglas. Znao je da većina u kolektivu podržava ravnatelja Jakova i Dubravku koja je bila veoma ambiciozna žena.

Dubravka je bila članica Gradskog poglavarstva Jablangrada tijekom 1990 - ih te voditeljica aktiva povijest - geografija. To joj nije bilo dovoljno, pa je odlučila proširiti svoje djelovanje i na područje školskog sindikata. U srednjoj školi sindikalni povjerenik bio je profesor Zlatko, simpatični četrdesetogodišnjak koji je predavao glazbeni odgoj. Prije nekoliko godina, većina članova podružnice školskog sindikata izabrala je Zlatka za sindikalnog povjerenika. On se nije mnogo trudio na tom mjestu, pa je Dubravka odlučila uzeti stvari u svoje ruke.

Zatražila je da se sazove sastanak sindikalne podružnice u školi potkraj studenog 1998. Sastanku je bio nazočan i Martin. On je također bio član Sindikata učlanivši se još tijekom svog rada u zagrebačkoj srednjoj školi.

Na tom sastanku profesorica Dubravka verbalno je napala Zlatka da ne radi ništa kao sindikalni povjerenik. Zlatko je kao uvrijeđena curica podnio ostavku. Na pitanje nekih nastavnika tko će biti novi sindikalni povjerenik Zlatko je predložio nikoga drugog već Dubravku. Članovi sindikata podržali su taj prijedlog, a Dubravka je složila facu tobože iznenađena.

- Vi niste normalni - rekla je Dubravka napola u šali, napola ozbiljno.

Ipak, kao časna i odgovorna osoba koja ne bježi od dužnosti, Dubravka se tobože nerado prihvatila dužnosti sindikalne povjerenice u školi. Kada je nekih 20 - ak dana kasnije dobila i službenu potvrdu od strane sindikalne središnjice u Zagrebu koja ju je priznala za povjerenicu Sindikata u Srednjoj školi Jablangrad, Dubravka je bila više nego zadovoljna.

„Bravo Dubravka! Koji igrokaz Zlatka i Dubravke,“mislio je Martin, dok je slušao Dubravkino sretno brbljanje u zbornici,“napadne Zlatka da je loš povjerenik, on podnese ostavku i baš nju predloži za novu sindikalnu povjerenicu. Ona tobože to ne želi, a jedva je dočekala da je izaberu. Koje prenemaganje!“ Martin je shvatio da mu ni Sindikat neće pomoći u njegovoj borbi protiv ravnatelja Jakova i njegovih ulizica u školi.

„Dubravka nije zaslužila biti sindikalna povjerenica. Osoba koja se ulizuje gradonačelniku i ravnatelju škole, to jest ljudima koji imaju vlast ne treba biti predstavnik zaposlenika, malih običnih ljudi,“razmišljao je Martin o tome,“takva osoba trebala bi biti oporba ljudima na vlasti, a ne njihova ulizica.“

U kampanju protiv Martina tijekom jeseni 1998. uključili su se i informatičar Jozo te Davor, profesor povijesti. Jozo je predavao informatiku većinom u trogodišnjim obrtničkim usmjerenjima već godinama. Želja mu je bila prebaciti se u gimnaziju gdje je bila veća disciplina među učenicima. Davor je došao iz Vojvodine početkom 1990 - ih i živio je kao podstanar u Jablangradu. Ravnatelj Jakov obećao mu je školski stan, ali nije ispunio to obećanje. Jozo i Davor pridružili su se kampanji protiv Martina nadajući se da će se na taj način svidjeti ravnatelju Jakovu i ostalim šefovima u školi te tako ostvariti svoje ciljeve.

- Martin kasni na nastavu! Treba mu smanjiti plaću - znali bi oni reći u zbornici nakon što bi zvonilo za početak školskog sata.

Istina je da se nikome u Srednjoj školi Jablangrad nije žurilo na nastavu. Ako ostanu pet minuta dulje u zbornici i polako krenu na nastavu, profesori će manje vremena provesti u učionici s učenicima. Neki su znali ostati u zbornici i po deset minuta nakon zvona, sjedeći i pričajući o koječemu. Dok bi ti profesori izašli iz zbornice i došli u učionicu, već bi prošlo i 15 minuta od školskog sata koji traje 45 minuta. Tako su radili Jozo i Davor, kao i neki drugi nastavnici u Srednjoj školi Jablangrad. Čemu žurba? Neće učenici nikamo pobjeći, a nastavnici će ionako dobiti svoju plaću radili svih 45 minuta ili samo 15 - 20 minuta. Među onima koji su kasnili na nastavu bila je i profesorica Dubravka. Ona i njezina prijateljica Violeta, profesorica hrvatskog jezika, izašle bi iz zbornice nakon 5 minuta, došle do razrednih učionica gdje su trebale održati nastavu a onda još nekih desetak minuta pričale o svemu i svačemu. Bitno je da su one izašle iz zbornice a u učionicu kad god stignu!

Takvo ponašanje ravnatelj Jakov je tolerirao i tek bi povremeno prigovorio za kašnjenje na nastavu. Iduća dva dana profesori su se žurili na nastavu, a treći dan je sve bilo opet po starom. Ljudi se teško odvikavaju od svojih navika, bile one dobre ili loše.

Vidjevši kako se tu radi, i Martin se poveo za tim primjerom. Ni njemu se nije žurilo u razredne učionice, pogotovo ne u onim razredima gdje su učenici bili prilično nezainteresirani za nastavu a pojedinci među njima voljeli ga zadirkivati. Zbog toga su se Jozo i Davor okomili na Martina. Inače, njima nije bio problem ne doći na neke satove jer tobože nisu znali da imaju nastavu baš taj dan u toliko sati. Ipak, njih dvojica su rado upisali u razredne dnevnike i te neodržane sate. Takvih zaposlenika u Srednjoj školi Jablangrad bilo je još. Tko će održati sve te silne sate i to u razredima gdje učenicima nije stalo do učenja i profesorovih predavanja? Učenici ionako vole kad profesor ili profesorica ne dođu na školski sat iz ovog ili onog razloga. Ti takozvani „prazni sati“ prava su blagodat za učenike opterećene brojnim školskim dužnostima.

Na provokacije dragih kolega Joze i Davora kako mu treba smanjiti plaću jer kasni na nastavu Martin nije šutio.

- Trebalo bi vama dvojici smanjiti plaću koji ne samo da kasnite na nastavu već i ne dolazite na neke satove - odgovarao bi im Martin uvrijeđeno. - Ja bar učenike naučim neke stvari iz gradiva. A vi, što od vas dvojice nauče?

- Zašto ti kasniš na nastavu? - pitao bi Jozo Martina.

- A zašto ti kasniš i ne dolaziš na neke sate? - odgovorio bi mu Martin. - Zašto ne prozivaš druge kolege? Ima ih još koji se ne žure na nastavu.

Na ovakve provokacije članovi kolektiva nisu imali ništa za reći, barem ne javno. Martin je bio uvrijeđen jer su ga dvojica kolega napadali u školi u kojoj je on bio odličan učenik. „Gdje su ti moji bivši profesori a sadašnji kolege? Zašto šute?“ pitao se Martin. Odgovor mu je s vremenom postao jasan. „Ovdje nikoga nije briga ni za koga. Svi gledaju samo svoj interes. Izgleda da je dragim kolegicama i kolegama u interesu da netko ovdje bude dežurni krivac. Bolje Martin nego oni,“gorko je on razmišljao i zaključio da je usamljeni vuk ili crna ovca u kolektivu te da se mora sam boriti za sebe, ne očekujući ni od koga pomoć.

„To ja doživljavam u školi u kojoj sam nekada bio uzoran učenik! Moje učenje i svi uspjesi koje sam do sada postigao očito ne znače mnogo ni ravnatelju Jakovu, ni profesorici Dubravki kao ni ostalim dragim kolegama. Oni su ljuti što ovdje ne radi njihova draga arhivistica Željka. Tako mi i treba kad nisam dobar kao ona i ne zovem kolegice i kolege na ručak ili večeru,“cinično je razmišljao Martin. Nije se imao kome požaliti. Ravnatelj Jakov, voditeljica aktiva povijest - geografija Dubravka i školska psihologinja Barbara bili su protiv njega. Za njihovim primjerom povela se i većina u kolektivu ne želeći se zamjerati šefovima u školi. Dubravka je postala i sindikalna povjerenica i kao takva bila je i članica Školskog odbora. Njezin utjecaj u školi bio je velik i nitko joj se nije htio zamjerati. Osim toga, Dubravka je bila i članica Gradskog poglavarstva Jablangrada kao poznanica gradonačelnika Alberta. Tko bi se usudio suprotstaviti takvoj sili kao što je bila profesorica Dubravka?

Kolege su s Martinom razgovarali samo službeno kad su mu morali nešto reći. S njim se nitko nije upuštao u privatne razgovore. Zato si je Martin olakšao dušu kod kuće žaleći se roditeljima koji mu nisu mogli pomoći.

- Budi sretan da radiš - rekao mu je otac. - Ni meni nije bilo lako na poslu.

- Što bi da ne radiš? - pitala je majka. - Onda bi ti bilo još i gore.

Martin je bio svjestan toga, ali opet, ako se ovakva situacija nastavi, on može oboljeti i na živce tijekom vremena. Kako će tek onda podnositi stresne situacije u školi? Bilo je učitelja i profesora koji su zbog narušenog zdravlja morali otići u prijevremenu mirovinu. Martinova budućnost nije se više činila tako blistavom kao kad je počeo raditi u srednjoj školi u Jablangradu. Nakon otprilike godinu i pol dana rada u toj školi, Martin je postao prilično depresivan. Zbog toga je i u grad počeo izlaziti rjeđe. Nakon radnog dana, najradije bi došao doma, pojeo ručak i otišao u svoju sobu. Svoje prijatelje viđao je sve rjeđe. Neki su otišli iz Jablangrada u Zagreb ili u inozemstvo, neki su se poženili i imali obiteljskih obveza. Kao stari momak u kasnim dvadesetima, Martin je polako postao svjestan da njegov život ne ide onim smjerom kako je on to zamislio. „Treba nešto poduzeti. Da, ali što?“mozgao je on u trenucima samoće, dok je ležao u svojoj sobi. Njegovim roditeljima bilo je teško gledati ga takvoga, ali što se tu može? Život je težak! Svatko trpi na ovaj ili onaj način!

Profesorica Antonija iz hrvatskog jezika također je provocirala Martina povremenim dobacivanjem pitanja: - Zašto Željka ne bi radila u školi?

To pitanje znali su u zbornici dobacivati još neki prijatelji i prijateljice arhivistice Željke. Martin se pravio da ih ne čuje. Imao je ozbiljno lice, bez namjere da im odgovara na to pitanje. „Oni ne mogu zaboraviti svoju dragu Željku koja ih je zadužila prasetinom i kolačima,“cinično je mislio Martin.

Kada ga je profesorica Antonija po tko zna koji put početkom prosinca 1998. zamolila da napiše jedan članak o povijesti Jablangrada koji bi ona objavila u glasniku Kulturne udruge Jablangrad, Martin joj je odgovorio: - Neka vam vaša prijateljica Željka napiše taj članak! Vi ionako ne možete bez nje!

- I vi možete napisati taj članak - odgovorila je Antonija.

- Mogu, ali me ne zanima. Imam dovoljno briga i obveza i bez toga da vama pišem članak s kojim ćete vi pokupiti svu slavu - mrzovoljno je odgovorio Martin.

- Ne, ne, kolega, nije tako. Čekajte da vam objasnim - rekla je Antonija.

- Ne zanima me - odvratio je Martin, uzeo dnevnik razreda III. A gimnazije i pošao na nastavu.

„Ona ima obraza tražiti od mene da pišem članke o povijesti Jablangrada dok me u isto vrijeme provocira pitanjem zašto Željka ne bi radila u školi,“razmišljao je Martin o Antoniji idući kroz školski hodnik prema učionici III. A razreda.“Ja neka radim za Antoniju dok ona radi protiv mene, zagovarajući Željkin povratak u školu. Koja dvolična gnjida!“

Tijekom drugog polugodišta školske 1998./1999. godine Martin je doživljavao iste provokacije od kolegica i kolega. Morao je trpjeti napade Joze i Davora koji su ga u zbornici optuživali da kasni na nastavu i da mu zbog toga treba smanjiti plaću, dok su oni sami kasnili na nastavu i ponekad nisu došli na neki sat jer tobože nisu znali da tada imaju nastavu. Profesorica Dubravka i dalje se zgražala pred kolegama kako neki profesori ne pozdravljaju, dok je profesor Nikola i dalje postavljao pitanje zašto učenici elektro usmjerenja moraju slušati nastavu geografije.

Početkom svibnja 1999. Martin je ponovno morao ići na razgovor u ured školske psihologinje Barbare koja mu je dala do znanja da se učenici mnogo žale na njegov rad i ocjenjivanje. Povrh svega, neki su roditelji zaprijetili žalbama Ministarstvu edukacije.

- Onda ću se i ja žaliti Ministarstvu. Imam pravo reći što se ovdje događa - odgovorio je Martin i izašao iz ureda.

Profesorica Antonija s još nekim nastavnicima i dalje je povremeno pitala zašto Željka ne bi radila u njihovoj školi dok su zločesti učenici i dalje provocirali Martina, a on im je sve češće prigovarao na lošem ponašanju i davao negativne ocjene jer je njihovo znanje ionako bilo slabo. Polako je Martin sve više postajao nalik na profesora Branka koji je predavao matematiku i fiziku. Taj je čovjek znao psovati učenike kad bi ga razbjesnili i dijeliti im negativne ocjene, baš kao i Jadranka, profesorica kemije, koja je učenicima govorila da su blesavi, tupi i glupi. Informatičar Jozo također je tijekom nastave znao se izvikati na učenike i podijeliti im negativne ocjene, a ništa bolji nije bio ni profesor Davor iz povijesti.

Ipak, kolektiv je imao razumijevanja za te kolege jer su učenici zbilja ponekad tako nedisciplinirani, dok se Martina osuđivalo. Pojedinci među nastavnicima zgražali su se nad tim kako neki profesori viču na učenike i dijele im negativne ocjene, što se odnosilo u prvom redu na Martina. On je polako dolazio na rub živaca i bivao sve goreg raspoloženja.

„Morat ću opet nešto poduzeti iduće školske godine, inače će me ovi dvoličnjaci potpuno izluditi,“mislio je Martin, svjestan svog sve težeg položaja.“Još ću morati i otići odavde i tražiti posao u nekoj drugoj školi.“

Ravnatelj Jakov uopće nije razgovarao s Martinom. Ako je imao što reći u vezi nastave povijesti i geografije, ravnatelj bi razgovarao s Davorom, profesorom povijesti te s Dubravkom, profesoricom geografije i voditeljicom aktiva povijest - geografija. Martin je bio obilježen kao „problem“ iako to nije zaslužio.

„U ovom kolektivu ima gorih profesora od mene, ali oni su prihvaćeni članovi kolektiva. Ja sam problem u prvom redu jer sam svojim dolaskom ovamo izgurao arhivisticu Željku koju kolektiv očito voli više od mene,“razmišljao je Martin.

Na kraju nastave u lipnju 1999. pojedini nastavnici u zbornici prepravljali su ocjene iz svojih predmeta, pa su tako učenici kojima je zaključena ocjena negativan (1), naknadno u zbornici dobili ocjenu dovoljan (2) ili je ocjena dovoljan (2) prepravljena u ocjenu dobar (3).

Bilo je i razrednika koji su koristili korektor (bjelilo) brišući u razrednom dnevniku upisane sate izostanka pojedinih učenika, tako da službeno bude što manje izostanaka kako bi se ti razredi prikazali boljima nego što jesu. Također se dijelio veliki broj opravdanih izostanaka, pa bi ispalo na kraju da u nekom razredu s tisuću sati izostanaka tijekom školske godine ima samo deset sati neopravdanih izostanaka.

Ravnatelj Jakov i ostali čelni ljudi u školi dopuštali su takve stvari. Radi ugleda škole, bilo je važno da što veći broj učenika ima pozitivne ocjene, to jest da završi razred te da broj izostanaka s nastave, naročito broj neopravdanih izostanak bude što manji. Sve je to bilo suprotno školskim propisima, ali koga briga? Ugled škole bio je na prvom mjestu.

U skladu s time i Martin je postupio jednako, iako protiv svoje volje. Nije želio dati povoda učenicima i njihovim roditeljima da se žale na njega, pa da ravnatelj i drage kolege koji su ga već imali „na nišanu“ iskoriste te žalbe kao „dokaz“ kako on ne zna raditi svoj posao. U tom slučaju, ravnatelj ga je mogao staviti na stegovni postupak te mu smanjiti plaću ili čak dati otkaz. Bilo bi to super za njega, jer bi tada umjesto nepoželjnog Martina u školu mogla doći arhivistica Željka.

Zbog toga je Martin podijelio gotovo svim učenicima pozitivne ocjene, dok je u gimnaziji i knjigovodstvenom usmjerenju uglavnom dao visoke ocjene (4 i 5) što i nije bilo teško. U tim usmjerenjima učenici su bez problema naučili nastavno gradivo. U ostalim usmjerenjima Martin je zaključio pozitivne ocjene svakom učeniku koji se bar malo potrudio. Svega nekoliko učenika išlo je na popravni ispit iz geografije dok iz povijesti Martin nikome nije zaključio negativnu ocjenu. Na ljetnom ispitnom roku iz geografije Martin je svim svojim učenicima dao ocjenu dovoljan (2) tako da za jesenski rok nije ostao ni jedan učenik.

„Jedna briga manje,“mislio je Martin nakon što je završio popravni ispit iz geografije,“iduće školske godine bit će opet sve iznova. Cijele godine neki učenici ne rade ništa i zabavljaju se na nastavi, a onda im ja moram pošto - poto dati prolazne ocjene.“

Problemi koji su mučili Martina nisu bili samo njegovi. Iste probleme imali su i njegovi kolegice i kolege u Srednjoj školi Jablangrad, baš kao i učitelji i profesori u osnovnim i srednjim školama diljem Hrvatske. Martin je toga bio svjestan, ali što on ima od toga što i druge muče isti problemi? Slaba je to utjeha!

Ljetne praznike Martin je proveo u Jablangradu. Potkraj srpnja 1999. otišao je s jednim prijateljem iz školskih dana na tjedan dana ljetovanja u Vodice pokraj Šibenika. Bili su u privatnom smještaju, gdje su imali i malu kuhinju na raspolaganju. Vrijeme su provodili na plaži i u šetnji gradom te sjedeći po kafićima. Namirnice su kupovali po trgovinama a Martin je pripremao ručak. Majka ga je naučila osnovama kuharstva tako da mu nije bio problem napraviti jednostavnija jela poput prženog ili pire krumpira, napraviti juhu iz vrećice ili skuhati tjesteninu.

„Da sam barem postao kuhar, moj život otišao bi drugim smjerom,“mislio je Martin pomalo gorko,“imao bih veću plaću i mogao bih mijenjati mjesto zaposlenja ako mi se negdje ne bi sviđalo. Kao profesor, kad se negdje zaposliš za stalno, tu najčešće ostaješ do mirovine.“

Kolovoz je sporo prolazio. Martin je uglavnom bio doma i čekao dan kad će morati opet u školu na pripreme za novu školsku godinu. „Radije bih otišao na Mjesec ili na kraj svijeta, nego se vratio natrag u školu,“mislio je on, sjećajući se svih nevolja od protekle školske godine.

12. Martinov veliki obračun s ravnateljem Jakovom

Početkom rujna započela je nova školska 1999./2000. godina. Martin je i dalje imao svoju satnicu od po 14 sati nastave povijesti i geografije tjedno, ukupno 28 sati nastave. Uz punu normu od 21 sat nastave tjedno zadržao je i 7 sati prekovremenog rada.

On je odlučio da će se ove jeseni obračunati sa svim svojim protivnicima u kolektivu, a ponajprije s ravnateljem Jakovom. „Riba smrdi od glave,“mislio je Martin,“Jakov stoji iza svih napada na mene.“

Tijekom rujna 1999. Martin je ponovno bio „meta“ zločestih učenika, iako ne svih. Neki su učenici bili mirni na njegovim satovima, ali su zato pravili izgrede kod nekih drugih nastavnika. Martin nije bio jedini profesor koji je doživljavao neugodnosti od zločestih učenika. Dragi kolege i kolegice koji su ga provocirali prošle školske godine nastavili su sa svojom kampanjom i ove godine. Martin nikome više nije ostajao dužan. Svakome tko bi imao nešto za reći o njegovu ponašanju i radu odgovarao je istom mjerom. On je dolazio u školu spreman za borbu, kao borac koji ide u bitku. Žalosno, ali istinito! Za Martina je škola postala bojno polje zbog čega je on itekako patio. Bilo je doduše još razreda, naročito u gimnaziji i u knjigovodstvenom usmjerenju gdje je on radio smireno i onako kako treba, ali sama pomisao da će već sutra imati nastavu u nekom od razreda elektro, agroindustrijskog ili trgovačkog usmjerenja brzo bi ga uzrujala.

Verbalno ratujući s pojedinim učenicima i kolegama Martin je samo pojačao kritike na svoj račun, ali što mu je drugo preostalo? Šutjeti i trpjeti uvrede i poniženja kao što su radili neki drugi djelatnici škole, bojeći se da im ne bude još i gore ako se budu bunili?

U ponedjeljak, 4. listopada 1999. Martin je bio pozvan na razgovor u ured psihologinje Barbare. Ona je ponovno zasula Martina optužbama kako se na njegov rad žale učenici i njihovi roditelji, pa i neki kolege.

- Dokle vi mislite tako? - pitala je ona Martina.

- A dokle vi mislite ovako? - odgovorio je on protupitanjem.

- Kako? - čudila se Barbara.

- Pozivati me na razgovor i iznositi tobožnje kritike, a zapravo klevete na moj račun - odgovorio je bijesno Martin.

- Kolega Martine, ja vam želim pomoći - rekla je Barbara.

- Uopće mi ne pomažete! Dapače, samo odmažete - odvratio je on.

- Mislim da biste vi češće trebali dolaziti k meni na razgovor pa da utvrdimo gdje su korijeni problema vašeg odnosa s učenicima i pojedinim kolegama - ponudila je Barbara svoju pomoć.

- Hvala, vaša mi pomoć više nije potrebna. Pomognite vi nekim drugim profesorima koji svoj posao rade lošije od mene - odgovorio je Martin i izašao iz njezinog ureda.

„Krasna pomoć! Razgovara s pojedinim učenicima koji kod mene dobiju negativne ocjene i s njihovim roditeljima i sve što oni kažu protiv mene uzima kao neki dokaz da ne radim svoj posao kako treba,“bijesno je razmišljao Martin,“a i izjave profesorice Dubravke te njezinih prijatelja i ulizica također su dobrodošle.“

U srijedu, 6. listopada 1999. Martin je otišao na razgovor k ravnatelju Jakovu. Ispričao mu je sve neugodnosti koje je doživljavao ne samo od učenika, već i od pojedinih kolega, smatrajući da takvo ponašanje nije u redu. Požalio se i na stav psihologinje Barbare koja mu nije pomagala, već ga je smatrala krivim za sve probleme koji mu se događaju. Ipak je on bio učenik ove škole, a sada stalni zaposlenik. Kao takav, zaslužio je više poštovanja i podrške od strane kolega.

- Pa kako je to moguće? - upitao ga je podrugljivo Jakov, sa smiješkom na licu.

- Što? - nije razumio Martin.

- Pa to, da ti imaš toliko problema - odgovorio je Jakov i dalje se smješkajući.

- Ne razumijem na što mislite - zbunjeno je odgovorio Martin.

- Pa ti si profesor s diplomom. Položio si stručni ispit i osposobljen si za rad u školi. Kako to da ti imaš toliko problema na poslu? - tobože se čudio ravnatelj Jakov.

- Ja svoj posao radim časno i odgovorno. Pitajte učenike u gimnaziji i u knjigovodstvenom usmjerenju. Problema s učenicima koji su nedisciplinirani i ne žele učiti imaju i drugi nastavnici, ne samo ja - odgovorio je Martin.

- Da, ali samo si se ti došao meni žaliti - rekao je Jakov.

- Vjerujem da se i drugi nastavnici žale, ako ne vama, onda kolegama ili kome već - tvrdio je Martin, svjestan da nema koristi od ovoga razgovora. „Jakov se igra sa mnom,“mislio je Martin, dok je gledao u ravnatelja ozbiljna izraza lica.

- Martine, ti moraš bolje raditi svoj posao. Moraš raditi po propisima! Tada nećeš imati problema s učenicima ni s pojedinim kolegama - odgovorio je ravnatelj, gledajući u Martina.

- U redu! Kako vi kažete - uzvratio je Martin, ustao i izašao iz ureda.

- Stani! Nisam još završio - rekao je Jakov, pa je Martin sjeo natrag.

- Gdje ima dima, ima i vatre! Nisi ti tako dobar kao što misliš. Umišljaš sebi da si bolji od drugih - povišenim tonom rekao je ravnatelj Jakov. - Ne radiš dobro, ne po propisima! Ti si taj koji pravi nered u školi. Napolje i radi bolje svoj posao, inače ću te staviti na stegovni postupak!

„Ja sebi umišljam da sam bolji od drugih i ne radim po propisima. Po kojim to propisima ne radim dobro? Po onim službenim propisima ili po propisima Jakova i njegove bande?“pitao se Martin dok je izlazio iz ravnateljeva ureda i išao prema stepenicama dolje, prema školskim vratima. Nije više imao sati nastave, pa je krenuo doma.“Ja pravim nered u školi! On bi mene stavio na stegovni postupak! Još ćemo vidjeti tko će završiti na stegovnom postupku.“

„Mogao bi i ravnatelj Jakov bolje raditi svoj posao, a ne samo ja! Zapravo, mnogi bi u Srednjoj školi Jablangrad trebali bolje raditi svoj posao, a ne zabušavati i glumiti da rade kako treba,“razmišljao je Martin, dok je išao glavnom gradskom ulicom prema stanu svojih roditelja.

Martin je roditeljima prepričao razgovor s ravnateljem. Oni su bili zabrinuti što će biti s njihovim sinom u budućnosti.

- A da popustiš? - pitala ga je majka.

- Kako da popustim? Da odem iz škole? - odgovorio je protupitanjima Jakov.

- Ne, nego da učenicima daš što traže. Daj im svima pozitivne ocjene, pa nećeš više imati problema s njima - rekla je majka.

- Kako može dati svima pozitivne ocjene, ako nisu naučili gradivo? - pitao je otac.

- Mama, mogu ja svima podijeliti pozitivne ocjene, ali to ništa ne rješava. Ja moram s učenicima cijele školske godine sjediti u razredu. Nije to, dođem na sat, svima podijelim ocjene i doviđenja! Više se ne vidimo! - pokušao je Martin objasniti majci situaciju. - Uostalom, sve je to zbog toga što sam svojim dolaskom izgurao arhivisticu Željku. Tu je bit problema, a ne moj rad s učenicima i moje ocjene.

- Što ćeš onda napraviti? - pitao je otac zabrinuto.

- Morat ću se opet žaliti prosvjetnim vlastima. Neće mi biti prvi puta. Nemam što za izgubiti. Ravnatelj mi je zaprijetio stegovnim postupkom. Moram nešto poduzeti - odgovorio je turobno Martin.

- Žali se - rekao je otac. - Nisi ti kriminalac! Imaš pravo žaliti se na nepravdu koja ti se događa! Ispada da si ti jedini loš profesor, a svi drugi valjaju!

Martin je razmišljao da se opet žali Ministarstvu edukacije i edukacijskoj kontroli, ali se ipak kolebao. „Njima sam se prije žalio dva puta, pa ništa nisu konkretno učinili,“mislio je Martin,“možda da zatražim pomoć od Sindikata.“

On je bio član Sindikata, ali od toga mu je bila slaba korist. Barem do sada! Plaćao je članarinu, odobravao rad sindikalnih čelnika i slagao se s drugim članovima Sindikata da su plaće nastavnika male u odnosu na neke druge plaće u državnim službama te da je položaj prosvjetnih djelatnika općenito loš.

Stoga je Martin u četvrtak, 7. listopada 1999. u rano popodne obavio telefonski poziv iz stana. Zvao je Sindikat i javio se jedan zaposlenik. Martin je objasnio o čemu se radi.

- Ravnatelj treba izbaciti nekoliko loših učenika iz škole - rekao je taj čovjek. - To se tako nekada radilo.

- A što ako ravnatelj to ne napravi? - upitao je Martin.

- Vi se onda žalite Ministarstvu edukacije. Oni će poslati edukacijsku kontrolu u školu. Ako vam kontrola da otkaz, onda se žalite nama, pa ćemo vas mi zaštititi - odgovorio je čovjek.

- A kako bi bilo da me zaštitite prije nego što dobijem otkaz? - upitao je Martin, čudeći se njegovim riječima.

- Razgovarajte sa svojim sindikalnim povjerenikom u školi. On vam također može pomoći - stigao je odgovor s druge strane.

- Hvala na savjetu - umorno i ljutito odvratio je Martin i spustio slušalicu.

- Što su ti rekli? - upitao je otac znatiželjno.

- Javio se neki zaposlenik u Sindikatu koji mi je dao genijalan savjet. Kaže neka se žalim Ministarstvu koje će poslati edukacijsku kontrolu da ispita slučaj. Ako dobijem otkaz, neka se javim Sindikatu koji će me zaštititi - objasnio je Martin. - Krasno! Budi član Sindikata i plaćaj članarinu, a kad trebaš neku pomoć, onda se žali Ministarstvu. Čemu onda uopće biti član Sindikata?

- Koja glupost! Taj tip je baš pametan - rekla je majka.

- Još mi je dao savjet da razgovaram sa sindikalnim povjerenikom u školi, a to je milostiva Dubravka, prijateljica od ravnatelja i gradonačelnika. Ona sigurno jedva čeka da mi pomogne - odgovorio je Martin cinično.

- Što ćeš napraviti? - pitao ga je zabrinuti otac.

- Kao i dosada u ovakvoj situaciji. Nema mi druge nego se opet žaliti, pa što bude - odgovorio je Martin.

Premišljajući se nekoliko dana da li da se žali Ministarstvu edukacije ili ne, Martin je ipak odlučio to napraviti, pa kud puklo da puklo! Stoga je u utorak, 12. listopada 1999. napisao treću žalbu Ministarstvu edukacije u kojoj je detaljno opisao sve nepravde koje je doživio u Srednjoj školi Jablangrad počevši od rujna 1994., kada je ravnatelj Jakov dao posao profesora povijesti bez natječaja arhivistici Željki koja nije prosvjetni djelatnik po struci. Kada je konačno dobio posao u toj školi, Martin je sve do sada doživljavao neugodnosti na poslu kako od pojedinih kolega tako i od nekih učenika i to ponajprije jer nije želio dijeliti satnicu u nastavi povijesti s arhivisticom Željkom koja je imala podršku ravnatelja Jakova i još nekih djelatnika škole. Za svaki slučaj, napisao je žalbu i Sindikatu u Zagrebu. „Možda se tamo ipak nađe netko tko će me podržati kao člana Sindikata,“razmišljao je Martin. Obje žalbe poslao je poštom na adrese Ministarstva edukacije i Sindikata.

Idućih tjedana Martin je bio veoma napet iščekujući dalji razvoj događaja. Rad u školi ga je psihički iscrpljivao više nego fizički. Izbjegavao je kontakte s kolegama koliko je god mogao. S nikim od njih nije pravo razgovarao. Uostalom, znao je da ga kolege neće podržati. U kolektivu je vladalo pravilo:“Šuti i ne buni se!“ Martinu se to nije sviđalo. „Pravi profesor je intelektualac, što znači da mora imati svoje mišljenje, a po potrebi i javno ga izreći. Ako nešto ne valja, to treba i reći, a ne šutjeti kao najgora kukavica,“mislio je Martin tih dana. Bio je ljut na većinu u kolektivu koja je šutjela i trpjela razne neugodnosti kako od učenika, tako i od njihovih roditelja koji su se stalno na nešto žalili. Škola im nije valjala, pojedini nastavnici također, ali su zato oni i njihova djeca bili super! Podmetanja među kolegama također su bila normalna stvar. To su naša posla! Pisati žalbe Ministarstvu ili edukacijskoj kontroli bilo je nešto što se ne radi. Barem je tako mislila većina nastavnika u kolektivu.

Početkom studenog 1999. Martin je primijetio da su ravnatelj Jakov, voditelj prve smjene Josip i profesorica Dubravka zabrinuti. Josip je tražio u zbornici od profesora da popune razredne dnevnike i matične knjige, pa su se neki profesori i profesorice „požurili“ da to konačno urade. „To ste trebali napraviti najkasnije u rujnu,a ne sada, kad je prošlo više od pola prvog polugodišta“mislio je Martin. U dnevnike i matične knjige trebalo je upisati uspjeh svakog pojedinog učenika na kraju školske godine te ispuniti potrebne tablice statističkim podacima o uspjehu cijelih razreda. Drugim riječima, koliko je učenika završilo razred i s kojim općim uspjehom, a koliko je palo razred. Njih je bilo tek nekoliko, jer su se ravnatelj Jakov i psihologinja Barbara „brinuli“ da što više učenika završi razred, čak i oni koji nisu redovito dolazili na nastavu.

U petak, 5. studenog 1999. Martin je radio popodne. Zato je oko 9 sati prije podne jedna spremačica iz škole pokucala na vrata stana Martinovih roditelja i obavijestila ih da Martin treba biti u školi u 10,30 sati. Nije rekla zašto. Majka je Martinu prenijela poruku. On je tada bio u svojoj sobi.

- Krasno! Konačno je stigao netko iz edukacijske kontrole, ali prije toga su ipak obavijestili ravnatelja i njegovu ekipu da će biti nadzor, da se stignu pripremiti - cinično je odvratio Martin. - Što se može! Opet se moram boriti sam protiv svih!

Iz stana je krenuo u 10,20 sati. Trebalo mu je desetak minuta pješice da dođe do škole. Bilo je hladno, pa se Martin toplo obukao. U želucu je osjećao stezanje od nervoze. Ušao je u školu i zaputio se stepenicama na kat ravno u ured ravnatelja. Pokucao je i ušao unutra. U uredu su sjedili ravnatelj Jakov, profesorica Dubravka i neki stariji čovjek, sijede kose i pomalo naborana lica, odjeven u sivo odijelo s bijelom košuljom i kravatom.

- Dobar dan! - pozdravio je Martin. Čovjek u odijelu mu je kimnuo glavom na pozdrav, dok je Jakov nešto promrmljao. Dubravka nije htjela odgovoriti na pozdrav.

- Kolega Martine, ovo je kontrolor Vlatko iz Odjela edukacijske kontrole u Sokolgradu - rekao je ravnatelj Jakov. - On bi želio razgovarati s tobom.

- Predlažem da svi zajedno sjednemo i popričamo o situaciji u školi, da vidimo što se ovdje događa - predložio je kontrolor Vlatko. - Ovdje su ravnatelj Jakov i profesorica Dubravka kao sindikalna povjerenica i voditeljica aktiva povijest - geografija. S njima sam već razgovarao, pa bih želio da sada svi zajedno razmotrimo o kojim se problemima ovdje radi.

- Ne slažem se s tim - odgovorio je Martin. - Ako ste s njima nasamo razgovarali prije mog dolaska i čuli njihovo mišljenje, želim da i sa mnom razgovarate nasamo kako biste čuli što ja imam za reći.

- U redu! - odgovorio je Vlatko. - Onda molim ravnatelja i profesoricu Dubravku da izađu van i malo pričekaju.

Jakov i Dubravka izašli su iz ureda, pa su Martin i inspektor Vlatko ostali sami.

- Sjednite, molim vas! - ponudio je Vlatko Martinu. On je sjeo u jednu od fotelja u ravnateljevu uredu, dok je Vlatko sjedio nasuprot njemu.

- Dakle, Martine, vidim da ste čestita osoba i moram reći, kada sam pročitao vašu žalbu, mislio sam da ju je napisala jedna ružna i zla osoba. Ipak, vi ste mlad i sposoban profesor i čudim se da ste vi išli pisati ovakvu žalbu - počeo je razgovor Vlatko.

- Nažalost, istina je to što u žalbi piše. Nije mi ugodno zbog pisanja žalbe, ali neke stvari u školi nisam više mogao podnositi. Neke se stvari moraju konačno istjerati na čistac - odgovorio je Martin.

- Ja sam vaš kolega, Martine. Naime, po zanimanju sam profesor povijesti i geografije i znam kako je to raditi u školi. I ja sam godinama radio u različitim razredima i imao kontakte s kolegama i ravnateljima. Volio bih da smo se sreli u nekoj ugodnijoj situaciji. Nadam se da će tako i biti. Kada se opet sretnemo, bit će to negdje gdje ćemo moći otići na piće i razgovarati kao prijatelji - sa smiješkom je govorio Vlatko.

- Volio bih da tako bude - uzvratio je Martin sa smiješkom, osjećajući olakšanje što razgovara s kolegom koji je također profesor povijesti i geografije i koji razumije probleme s kojima se susreće netko tko radi u školi i predaje ta dva predmeta.

- Dajte da čujem vašu priču! Recite mi na koje ste probleme nailazili u radu - upitao je Vlatko, dok je u ruci držao snop papira. Bila je to Martinova žalba upućena Ministarstvu edukacije koju je netko iz Ministarstva poslao Odjelu edukacijske kontrole u Sokolgradu.

Martin je u idućih četrdesetak minuta opisao kontroloru Vlatku što mu se događalo u školi u protekle dvije godine, to jest, koje je sve nevolje imao s pojedinim učenicima i kolegama koji su podržavali te učenike. Istaknuo je svoj marljiv i odgovoran rad te podatak da je svake školske godine na maturi 7 - 8 gimnazijalaca biralo njega za mentora za izradu maturalnog rada iz povijesti kao i činjenicu da je svaki puta na maturi 10 - 15 maturanata odabralo povijest kao treći izborni predmet na maturi. Mogli su birati i neki drugi predmet, ali su odabrali povijest jer je Martin bio dobar predavač i nije bio prestrog pri ocjenjivanju.

Vlatko je pažljivo slušao Martinovo izlaganje, klimajući glavom s odobravanjem kada je Martin govorio o svom uspješnom radu u gimnaziji i u knjigovodstvenom usmjerenju.

- Vidim da ste mlad i stručan čovjek te da volite svoj posao - rekao je Vlatko.

Martin je spomenuo kako je i u drugim usmjerenjima većina učenika zadovoljna s njim kao s profesorom koji zanimljivo predaje, ne daje učenicima mnogo gradiva za učenje pa tako ni dobiti pozitivnu ocjenu kod njega nije teško. Problem prave oni učenici koji ne žele učiti i prave nered na satu, a na kraju polugodišta očekuju pozitivne ocjene.

- To nije u redu - rekao je Martin. - Ako se većina učenika u tim razredima ponaša pristojno i nauče nešto nastavnog gradiva iz geografije barem za prolaznu ocjenu, onda bi se tako trebali ponašati i ovi učenici koji se žale na mene. Ne mogu samo tako dijeliti pozitivne ocjene, njih treba zaslužiti svojim radom i ponašanjem.

- Slažem se! Učenici moraju učiti, pristojno se ponašati i pokazati poštovanje prema profesorima - odgovorio je Vlatko. - Ipak, moram vas pitati nešto. Je li točno što kaže profesorica Dubravka da zadajete mnogo pismenih provjera znanja, to jest testova, naročito na kraju polugodišta?

- Ne, ni slučajno! Pa ja uopće ne zadajem pismene provjere znanja - odgovorio je Martin iznenađeno. - Otkako sam došao ovdje, nisam zadao ni jednu pismenu provjeru. Više volim učenike ispitivati usmeno jer na testu ili pismenoj provjeri znanja učenici vole varati koristeći „šalabahtere.“ Mnogo je teže varati kad ih se usmeno ispituje.

- Uvijek postoji mogućnost da im netko sa strane šapne odgovor - uzvratio je Vlatko.

- Točno, ali ja ih čujem, naročito ako stojim u blizini - osmjehnuo se Martin. - Uostalom, čim postavim dva - tri pitanja, prema učenikovu držanju i odgovorima vidim je li učio ili nije.

- Hm, da - prozborio je Vlatko, pritom zapisujući nešto u svoj notes.

„Kako je samo pokvarena Dubravka,“mislio je Martin dok je Vlatko pisao bilješke,“ja zadajem mnogo pismenih provjera znanja! Nije mi bila ni na jednom školskom satu, a zna kako radim. Dubravka me mora ocrniti i ulizivati se svom dragom ravnatelju Jakovu.“

Martin je spomenuo i kako je cijeli problem nastao još u rujnu 1994., kada je ravnatelj Jakov umjesto njega zaposlio arhivisticu Željku koja nije imala zakonsko pravo raditi u školi, k tome nije ni prosvjetni djelatnik po struci.

- Nemojmo iskapati mrtvace - s negodovanjem je odgovorio kontrolor Vlatko. - Nemojmo govoriti o mrtvacima. Ona je tu radila, otišla je i nje više nema.

- Kako mislite „ nemojmo iskapati mrtvace“? - čudio se Martin. - Ona je živa osoba i radi u Osnovnoj školi Jablangrad, oko kilometar i pol odavde.

- Molim vas, nemojmo iskapati mrtvace! Pustimo Željku, sada govorimo o vama - odvratio je Vlatko, ne više ljubaznim tonom. Sada je zvučao strože, a lice mu se uozbiljilo.

- U redu - rekao je Martin, iako mu se nije sviđalo to što je kontrolor živu osobu nazvao mrtvacom. „Kao da je nema, a ima je,“mislio je Martin u sebi.

- Osim toga, moram reći kako biste zbog ovakvih sukoba s pojedinim učenicima, ali i kolegama koji se žale na vas mogli biti stavljeni na stegovni postupak - zaprijetio je Vlatko.

- U tom slučaju, morao bih zvati novinare i ispričati svoju priču hrvatskoj javnosti - odgovorio je Martin, čudeći se promjeni u kontrolorovu ponašanju.

„Najprije mi je povlađivao, a sada me zastrašuje mogućim stegovnim postupkom,“mislio je Martin,“i ovaj tip drži stranu uvaženom ravnatelju, baš kao što je napravio i kontrolor Danijel prošle godine. Ravnatelj Jakov također mi je zaprijetio stegovnim postupkom.“

- Mislim da vašu priču mediji ne bi objavili. Osim toga, ako bi ta priča izašla u javnost, to bi naškodilo ugledu škole i prosvjete u cjelini - rekao je pomirljivim tonom Vlatko.

- Kako znate da moju priču ne bi nitko objavio u Hrvatskoj? Ako ta priča ne bi bila objavljena, kako može naškoditi ugledu škole i prosvjete? A moj ugled, on nije važan? - drsko je pitao Martin, vidjevši da mu ne preostaje ništa drugo nego da ide do kraja, makar završio i na sudu, tužeći školu i kontrolora Vlatka koji je očito podržavao ravnatelja Jakova.

- Pustimo to! Smirimo se! Nema potrebe za galamom i svađom, kolega Martine - smirivao ga je Vlatko. - Sve se ovdje može riješiti u miru i u dogovoru.

Nakon što je završio razgovor s Martinom, kontrolor je pozvao ravnatelja Jakova i profesoricu Dubravku da uđu u ured kako bi zajedno porazgovarali.

- Ne želim da razgovoru bude nazočna profesorica Dubravka - rekao je Martin.

- Zašto ne? - upitao je kontrolor Vlatko. - Ona je vaša starija kolegica, voditeljica aktiva povijest - geografija i sindikalna povjerenica. Ona vas može braniti kao člana Sindikata.

- Ne trebam njezinu pomoć! Već me je branila tako što je lažno tvrdila da zadajem mnogo pismenih provjera znanja učenicima, a nisam zadao ni jednu pismenu provjeru otkako sam došao raditi u školu. Takvog sindikalnog povjerenika ne trebam - odgovorio je povišenim tonom Martin, pritom bijesno gledajući u Dubravku. Ona se malo zbunila. Nije očekivala ovakav razvoj događaja.

„Oni imaju plan da me svi troje zajedno preglasaju i zastraše,“mislio je Martin,“neće ići!“

- U tom slučaju, profesorice Dubravka, vi možete otići - rekao je kontrolor Vlatko.

- Hvala! Bilo mi je drago što smo se sreli. Doviđenja - rekla je Dubravka uputivši jedan veliki osmijeh kontroloru.

„Samo tako, Dubravka! Ulizuj se i edukacijskom kontroloru kao što se ulizuješ gradonačelniku i ravnatelju. Daleko ćeš dogurati na taj način,“ljutito je mislio Martin dok je Dubravka izlazila iz ravnateljeva ureda.

Sam ravnatelj Jakov bio je bijesan kao ris. Njegovo lice bilo je iskrivljeno od srdžbe. Kako i ne bi! Njega, uvaženog ravnatelja jedne srednje škole, predsjednika lokalnog ogranka Stranke Hrvatske Nezavisnosti usudio se tužiti i prozivati nekakav balavac, početnik kojemu je on dao stalan posao. Tako mu Martin zahvaljuje na ukazanom povjerenju! Nije ga morao zaposliti, mogao je dovesti nekog drugog da radi u školi. Jakov se prema Martinu pokazao kao čovjek, a on mu uzvraća žalbom u Ministarstvo prozivajući ga za koješta. Tako je mislio Jakov dok je sjedao u fotelju pored kontrolora Vlatka nasuprot Martinu, kojega je strijeljao pogledom.

- Mislim da bismo sada mogli zajedno raspraviti događanja u školi - rekao je kontrolor Vlatko.

- Gospodine Vlatko! - povikao je Jakov - zahtijevam da mi se Martin ispriča i da povuče sve što je napisao u svojoj žalbi!

- Što kažete na to? - upitao je Vlatko Martina.

- Ne dolazi u obzir! - ljutito je uzvratio Martin. - Sve što sam napisao je istina. Ne povlačim ni jednu riječ!

- Povuci to što si napisao! Ispričaj mi se! - povikao je Jakov.

- Sada možete vidjeti kakav je on doista! - rekao je Martin kontroloru. - Kako ja mogu surađivati s ovako bahatim čovjekom? Ako se ovako ponaša pred vama, zamislite kakav je kad smo sami. Tako je vikao na mene i na sjednici aktiva povijest - geografija potkraj kolovoza 1997., samo zato što nisam htio prepustiti dio satnice povijesti njegovoj prijateljici Željki.

- Kakva satnica? Kakva Željka? O čemu ti pričaš? Poslušaj se samo što govoriš! - uzvratio je Jakov, spreman da skoči na Martina koliko je bio bijesan.

- Pogledajte vi sebe kako se ponašate! Kao bijesni vuk! Zbog čega? Zato što tražim svoja prava i ne dopuštam da me se ponižava kao čovjeka i prosvjetnog djelatnika - rekao je Martin.

- Tko te ponižava? O čemu pričaš? - tobože se čudio Jakov, ljut što se Martin nije preplašio.

- Vi i vaši prijatelji u kolektivu, kojima dopuštate svašta, dok se mene kritizira za iste stvari - odgovorio je Martin.

- Ti kasniš na nastavu! Svaki sat kasniš barem pet minuta! - bijesno je rekao ravnatelj Jakov.

- Za toliko kašnjenje na nastavu mogla bi vam se smanjiti plaća za 10% - ulizivački je primijetio kontrolor Vlatko, pišući bilješke u svoj notes.

- Onda bi trebalo smanjiti plaću svim nastavnicima, a ne samo meni! Svi kasnimo na nastavu barem pet minuta, a neki i mnogo više, pa ih se ne kritizira. Pojedini djelatnici čak i ne dođu na neke satove, ali kasnije upišu te sate u razredne dnevnike kao da su ih održali. Je li to u redu? - uzvratio je ljutito Martin.

- Ja primam gomilu žalbi od učenika i njihovih roditelja na tvoj rad i ponašanje - prigovorio je Jakov Martinu.

- Žale se oni i na druge profesore, ne samo na mene. Kad se žale na njih, to su glasine, kad se žale na mene, onda su to tobože nekakvi dokazi o mom lošem radu - branio se Martin.

- Mislim da biste kao profesor trebali razmisliti o pritužbama učenika i njihovih roditelja na vaš račun - rekao je kontrolor Vlatko.

- Točno! Slažem se - brzo je odgovorio ravnatelj Jakov.

- Dođite mi na bilo koji školski sat obojica, pa se uvjerite kako ja radim - odgovorio je Martin. - Žalosna je činjenica da su ravnatelj i školska psihologinja skupljali pritužbe učenika protiv mene, a da nijednom nisu bili na nekom od mojih školskih satova da vide kako radim. Toliko o njihovoj objektivnosti!

- Nema potrebe da vam dolazim na sat, vjerovat ću vam na riječ - uzvratio je kontrolor Vlatko.

- Dođite slobodno na bilo koji moj školski sat i razgovarajte sa svim učenicima u razredu, a ne samo s onima koji se žale na mene i koji su u manjini. Pitajte učenike iz gimnazije i knjigovodstvenog usmjerenja kako radim i kako ih ocjenjujem - rekao je Martin.

- Molim vas, gospodine kontroloru, pokažite mi što je on to pisao o meni i o školi. Baš me zanima! - tražio je ravnatelj Jakov.

- Ovdje se samo mene kritizira, a svi drugi zaposlenici škole su tobože dobri. Imate svoje miljenike kojima svašta dopuštate. Poklanjanje nezasluženih ocjena, prepravljanje broja opravdanih i neopravdanih sati na kraju školske godine, kašnjenje na nastavu, vikanje i vrijeđanje učenika od strane nekih drugih profesora, to sve tolerirate! Samo sam ja problem u školi! - prigovarao je Martin, sretan što konačno ima priliku baciti u lice Jakovu što misli o njemu.

Ravnatelj je crvenio u licu i meškoljio se u fotelji, dok je Martin i dalje sipao optužbe na njegov račun i na račun njegovih prijatelja i suradnika. Navodio je konkretna imena i slučajeve kada su se pojedinci loše ponašali prema učenicima i radili svoj posao neodgovorno.

- Pa zar ću ja morati dati otkaz? - zabrinuto je povikao ravnatelj u jednom trenutku.

- Molim vas, ravnatelju, smirite se - odgovorio je kontrolor Vlatko dok je i dalje pisao bilješke u svoj notes.

Ne mogavši više slušati Martinove prigovore, ravnatelj je u jednom trenutku ustao iz fotelje i izašao iz ureda. Nekoliko trenutaka kasnije, vratio se u ured zajedno sa školskom psihologinjom Barbarom. Ona je sjela pored Martina u fotelju, spremna da rekne svoje stručno mišljenje o Martinovu radu u školi i njegovom odnosu s učenicima.

Barbara je ispričala kako su se učenici dolazili njoj žaliti na ponašanje i ocjenjivanje profesora Martina. Nije spominjala konkretna imena. Rekla je i da su neki učenici tvrdili da ih je Martin psovao, vrijeđao njihove roditelje te dijelio pogrdne nadimke bez ikakva razloga.

- To nije istina! Kako možete takve stvari govoriti o meni! Niste mi bili ni na jednom satu! Zašto takve glasine ne kupite o drugim nastavnicima, na primjer, o vašoj prijateljici Jadranki? - povikao je bijesno Martin.

- Mogu li ja govoriti? - upitala je Barbara strogo gledajući Martina.

- Naravno, samo vi nastavite mene klevetati! Na taj način vi zarađujete plaću - drsko joj je odgovorio Martin.

- Ovo je nešto novo. Nisam to očekivao od vas, Martine - rekao je kontrolor Vlatko.

- Molim da mi dođete na sat u kontrolu i provjerite kako radim s učenicima - tražio je Martin, ali Vlatko ništa nije rekao. Pozorno je slušao Barbaru.

- Neki su učenici dolazili k meni i tražili zaštitu od kolege Martina - nastavila je ona.

- A ja bih mogao tražiti zaštitu od tih vaših učenika koji mene zlostavljaju. Ja njima dijelim nadimke! A to što oni mene zovu „Junac“ to nije pogrdni nadimak? - branio se Martin.

- Možda ste vi njima rekli nešto ružno i dijelili nadimke, pa su oni onda vama rekli neke stvari i dali vam taj nadimak - odgovorila je Barbara.

- Baš lijepo! Dakle, prema vašim riječima, ja sam taj koji zlostavlja djecu, a oni meni govore svašta i daju nadimak „Junac“ u samoobrani. Mislim da je ovo za novine! Neka cijela Hrvatska zna kako se radi u ovoj školi - odbrusio je Martin sa suzama bijesa u očima. Za to vrijeme, ravnatelj Jakov se smješkao, vidjevši Martina u nevolji.

- Ja samo želim biti objektivna i pomoći! - rekla je Barbara.

- Baš ste objektivni! Niste mi bili ni na jednom satu i sve o meni znate na temelju glasina nezadovoljnih učenika koji su kod mene dobili negativne ocjene. A kad dobiju pozitivne ocjene, onda sam za njih najbolji profesor na svijetu - odvratio je Martin. - Tako se ne ponašate ni prema jednom drugom nastavniku u ovoj školi.

Nakon što su se Martin i Barbara tako prepirali još desetak minuta, kontrolor Vlatko zaključio je razgovor. Bilo mu je više nego jasno što se tu događa.

- Ravnatelju Jakove, mislim da ste vi pogriješili i da morate promijeniti način vođenja škole. Vi trebate ići po školi i gledati što se događa, razgovarati s učenicima i profesorima te voditi bilješke o svemu što se događa u školi - kritizirao je Vlatko ravnatelja.

- Evo ruke! Pomirimo se i sve zaboravimo - rekao je Jakov i pružio ruku prema Martinu.

- Mislite li ozbiljno? Ne vjerujem vam - odgovorio je Martin, odbivši prihvatiti pruženu ruku.

- Da, mislim ozbiljno - reče Jakov.

- U redu - odvratio je Martin nevoljko i pružio ruku. Rukovao se s ravnateljem da ne ispadne da odbija dogovor.

- Kolegice Barbara, vi nemate pravo uplitati se u rad nastavnika na ovakav način. Skupljanje glasina među učenicima nije način kako se prati i ocjenjuje rad prosvjetnih djelatnika. Vi trebate nastavnicima dolaziti na satove i uživo se uvjeriti kako oni rade - nastavio je govoriti Vlatko kritizirajući rad školske psihologinje.

- Ja se ispričavam kolegi Martinu - odgovorila je brzo Barbara - Žao mi je ako sam ga uvrijedila.

Martin se pravio da je ne čuje i ne vidi. Gledao je prema kontroloru i ništa nije odgovorio. Barbara mu nije pružila ruku niti je on to od nje očekivao.

- Kolega Martine, vi morate više surađivati s kolegama u rješavanju svih problema koji se javljaju u nastavi, posebno u komunikaciji s učenicima. Nedopustivo je da profesor govori ružne riječi učenicima i da ih psuje bez obzira kako učenici bili drski prema njemu - rekao je kontrolor Vlatko strogo gledajući u Martina. On je klimnuo glavom i dao do znanja da je razumio.

- Samo zajedničkim djelovanjem i kolegijalnim ponašanjem, uz međusobno uvažavanje vi možete riješiti sve probleme u školi. Ravnatelju i psihologinjo, vi morate podržati kolegu Martina u njegovu radu i pomoći mu koliko možete. Odnosite se prema njemu kolegijalno i tretirajte ga kao člana kolektiva - govorio je dalje Vlatko, uputivši pogled prema Jakovu i Barbari.

Ravnatelj Jakov se vrpoljio u fotelji, dok je psihologinja Barbara sjedila uspravno i šutjela.

- Ja bih ipak volio vidjeti što je Martin pisao u svojoj žalbi - rekao je Jakov.

- Ova će žalba završiti u arhivu Odjela edukacijske kontrole u Sokolgradu. Škola kao ustanova i kolega Martin koji je napisao žalbu dobit će službeni izvještaj o obavljenoj kontroli - odgovorio mu je kontrolor Vlatko. Zatim je pogledao Martina i rekao s blagim smiješkom. - Kolega Martine, vi možete ići. Završili smo s razgovorom. Još ću malo razgovarati s ravnateljem i psihologinjom.

- U redu! Hvala i doviđenja - odgovorio je Martin i izašao iz ureda ravnatelja.

Bilo je nešto prije 12 sati nakon što je Martin izašao iz škole i krenuo doma. Gotovo sat i pol vremena proveo je u suočavanju s kontrolorom, ravnateljem i školskom psihologinjom. „Ovo je možda moj najgori susret u životu,“mislio je Martin dok je polako išao doma. U njemu su se miješali razni osjećaji. Bijes, neugodnost, nemoć da išta popravi u svom životu. Bio je samo mali kamenčić koji je rijeka života nosila kako se njoj htjelo.

Došavši kući, Martin je ispričao roditeljima kako je tekao sastanak. Oni su se složili s njim. Profesorica Dubravka klevetala je Martina pred edukacijskim kontrolorom tvrdeći kako on zadaje mnogo pismenih provjera znanja učenicima, naročito na kraju polugodišta. Na taj način se ulizivala ravnatelju Jakovu. Ništa bolja nije bila ni psihologinja Barbara koja je na temelju glasina nezadovoljnih učenika nastojala Martina prikazati kao lošeg djelatnika držeći stranu ravnatelju. On je bio bijesan na Martina, ali je krajnje ponizno i dvolično pružio ruku Martinu nakon što je kontrolor Vlatko kritizirao način kako vodi školu. Dvoličnost je pokazala i školska psihologinja. Bilo je dovoljno da joj kontrolor uputi par riječi kritike i ona je odmah prestala s optužbama na Martinov račun.

- Možda će to sve na kraju dobro završiti - rekla je Martinova majka Marija.

- Ne može to tako zauvijek! Nije ni ravnatelj Jakov najveća sila na ovom svijetu - složio se otac Stjepan.

- Nadajmo se da će sve biti dobro. Možda sada prestanu napadi na mene - tješio se Martin.

Taj dan Martin je radio popodne od trećeg sata. Morao je biti u školi u 14,30 sati. Nakon što je ručao, krenuo je u školu. Kolege su ga izbjegavale, što je njemu odgovaralo. Nije mu se ni s kim razgovaralo. Učenici su bili veoma ljubazni prema njemu, čak i oni do tada zločesti učenici. „Ponašaju se ljubaznije valjda zato što su im njihovi razrednici rekli da budu bolji prema meni. To je prava škola! Moraš pisati žalbu Ministarstvu edukacije da bi neki dragi kolege smirili svoje učenike jer se radi i o njihovoj koži,“mislio je Martin. Odradio je tri sata nastave popodne i krenuo kući. Nije mu se izlazilo u grad. Samo je želio biti sam sa svojim mislima. Znao je da nema velike koristi od toga da se nekome žali i povjerava. Njegovi prijatelji i poznanici imali su svojih vlastitih briga.

Idućih dana Martin je imao nekoliko „bliskih susreta“ s kolegama koji su mu prigovorili za pisanje žalbi protiv Škole. Ravnatelj Jakov rekao im je poslije odlaska kontrolora Vlatka kako je Martin pisao protiv škole i svojih kolega. Klevećući Martina, Jakov je branio sebe.

Profesor Petar, inženjer strojarstva po struci, koji je učenicima metalskog usmjerenja predavao stručne predmete rekao je Martinu tijekom jednog malog odmora u školi: - Nemoj pisati okolo protiv Škole! Na taj način edukacijska kontrola i ravnatelj imaju materijale koje mogu iskoristiti protiv tebe. Bolje pokušaj pridobiti kolege u kolektivu na svoju stranu.

- Lako je to reći, moj Petre! Nitko se ne želi suprotstaviti ravnatelju Jakovu i njegovoj kliki - odgovorio je Martin.

- Ne vrijedi ti ni pisati žalbe okolo! Ništa se neće promijeniti - odvratio je Petar.

„Lako ti pričaš! Ti si stariji profesor, predsjednik ogranka oporbene Zemaljske stranke i njezin gradski vijećnik. Tebe kao takvoga nitko ne dira, možeš raditi što i kako hoćeš,“mislio je Martin o Petru dok je išao na nastavu idući školski sat.

Slavko, profesor hrvatskog jezika rekao je Martinu u zbornici: - Nisi trebao pisati žalbu u Ministarstvo! Ne valja ti to! Sada cijeli kolektiv trpi zbog tebe.

- A to što ja trpim nepravdu i bezobrazluk od pojedinaca u kolektivu, nikom ništa - odgovorio je ljutito Martin.

- Sada zbog tebe imaju probleme i ljudi kojih se cijeli taj slučaj ne tiče - odvratio je Slavko.

- Nitko ovdje nije nedužan - odbrusio je Martin i krenuo iz zbornice prema kabinetu povijest - geografija s razrednim dnevnikom u ruci.

Ostali profesori nisu se miješali u raspravu. Bili su ljuti na Martina, ali i zabrinuti jer je edukacijska kontrola mogla doći u ponovni nadzor i obaviti generalnu reviziju, idući od učionice do učionice, od kabineta do kabineta. Tako je navodno rekao kontrolor Vlatko ravnatelju Jakovu i psihologinji Barbari na kraju njihova razgovora kad je Martin otišao doma, a ravnatelj je to prenio profesorima.

- Pazite se, moglo bi biti gadno! Svi ćemo stradati zbog svojeglavog Martina - upozorio je nastavnike ravnatelj Jakov.

- Martine, nemoj više pisati žalbe u Ministarstvo. Razumijem te, ali molim te nemoj to više raditi - rekao je Mladen, profesor povijesti te Politike i gospodarstva za vrijeme jednog kratkog susreta u kabinetu povijest - geografija.

Martin ništa nije odgovorio. Bilo mu je jasno da su svi nastavnici uplašeni i zabrinuti, ponajprije za sebe. „Nitko od njih nije stao na moju stranu, svi su se mjesecima pravili kao da se ništa ne događa, a sada se svi boje za svoju kožu. Krasan kolektiv!,“ mislio je Martin, razočaran ponašanjem kolega.

Najbolji prigovor Martinu uputio je Zvonko, čovjek koji je predavao stručnu praksu u školi učenicima elektro usmjerenja kao i neke stručne predmete. On je znao biti itekako grub s učenicima. Upravo je on Martinu potkraj listopada 1998. održao lekciju kako raditi s učenicima. Zvonko je tada rekao da on ne mora vikati na zločeste učenike i davati im negativne ocjene. Ako je neki učenik zločest, Zvonko mu kaže da će ga udariti nogom u stražnjicu i izbaciti iz učionice. Ako učenik nastavi s lošim ponašanjem, on ga udari nogom u stražnjicu i izbaci iz učionice. Tako je on „pravio red“ u učionici na svojim satovima.

Zvonko je sreo Martina ispred škole nekih tjedan dana nakon što je kontrolor Vlatko obavio nadzor u školi. Martin je dolazio na nastavu prijepodne, dok je Zvonko upravo tada izlazio iz škole.

- Zašto si pisao protiv Škole? Protiv svojih kolega? Ti si meni bio drag. Poznajem tvoje roditelje i braću, dobri su ljudi. Kako si to mogao učiniti? - verbalno je Zvonko napao Martina.

- E pa, Zvonko, ako znaš da su moji roditelji i braća dobri ljudi i bio sam ti drag, što nisi rekao u kolektivu koju lijepu riječ za mene? Zašto si me ostavio sama? - odvratio je Martin.

- Nisam znao što se događa - odgovorio je Zvonko.

- Sjajno! Nisi znao što se događa u školi, ali znaš da sam ja kriv. Nije kriv ravnatelj, ni profesorica Dubravka ni itko drugi, već ja. Baš ti hvala! - odbrusio je Martin i krenuo prema ulaznim vratima škole.

„Nije on jedini,“mislio je Martin idući stepenicama prema zbornici,“nitko ne zna što se događa, ali svi znaju da sam ja kriv! Kako znaju da sam kriv,, ako ne znaju što se događa? Nitko nije stao u moju obranu, a svi mene krive za nastalu situaciju i ulizuju se voljenom ravnatelju Jakovu.“

Ravnatelj je Martinu došao u kontrolu na sat povijesti u srijedu, 10. studenoga 1999. u razredu IV. B gimnazije. Po uzoru na učenike iz elektro i trgovačkog usmjerenja i neki gimnazijalci su se počeli žaliti na Martinov rad u nadi da će vršeći pritisak na njega putem žalbi možda dobiti veće ocjene. Martin je taj sat održao predavanje iz hrvatske povijesti tijekom 1930 - ih godina. Ravnatelj je sjedio u kutu, pratio nastavu i povremeno pisao bilješke u notes. Učenici su bili tihi, pratili su predavanje, a na Martinova pitanja vezana uz gradivo neki od njih su davali odgovore. Školski sat protekao je u najboljem mogućem redu. Nitko od nekoliko nezadovoljnih učenika nije imao ništa za prigovoriti. Nakon održanog sata, ravnatelj je pozvao Martina u svoj ured na kratki razgovor.

- Nemam zamjerki na tvoj rad, dobro si održao predavanje - rekao je Jakov.

- Hvala - odgovorio je Martin.

- Ne vidim gdje su tu problemi? Ja ne vjerujem u 90% onoga što učenici i njihovi roditelji kažu o profesorima - nastavio je ravnatelj Jakov, dok je Martin šutio.

Nekoliko minuta kasnije, Martin je izašao iz njegova ureda bez svađe. „Ne vidi probleme! Sjajno! Sad znači više nisam problem,“mislio je Martin.

U utorak, 16. studenoga 1999. Martinu je u kontrolu došla psihologinja Barbara na sat geografije u II. razred elektro usmjerenja. Učenici su bili mirni i pažljiv na satu, nije bilo nikakvih provokacija s njihove strane. Martin je održao predavanje o tipovima klime u Hrvatskoj. Nakon sata, psihologinja ga je pohvalila za dobro održani sat. Ni ona nije imala nikakvih prigovora na njegov rad.

„Trebao sam pisati žalbu u Ministarstvo edukacije i suočiti se s edukacijskom kontrolom da bih postao koliko - toliko dobar profesor. Nakon što je kontrolor Vlatko kritizirao ponašanje ravnatelja i psihologinje oni su promijenili svoje ponašanje prema meni,“razmišljao je Martin.

Ipak, bio je zabrinut kakav će biti konačni stav kontrolora Vlatka. On je trebao sastaviti izvještaj o obavljenoj kontroli u školi i poslati ga Martinu, Školi (to jest ravnatelju Jakovu) i Ministarstvu edukacije. O tom izvještaju ovisio je dalji razvoj situacije u školi i Martinov položaj u njoj.

13. Izvještaji kontrolora Vlatka

Vlatko je napisao izvještaj o svom posjetu Srednjoj školi Jablangrad 16. studenoga 1999. godine. Martin je taj izvještaj dobio na kućnu adresu dva dana kasnije. U izvještaju je Vlatko napisao kako je obavio kontrolu u školi i razgovarao s ravnateljem, školskom psihologinjom i voditeljicom aktiva povijest - geografija te s njim, Martinom. Vlatko je obavio i kontrolu pedagoške dokumentacije.

On je smatrao da su svi zajedno u razgovoru sagledali činjenice i u jednoj konstruktivnoj raspravi utvrdili odgovornost i obveze kako Martinove, tako i ravnatelja i školske psihologinje.

- Da, baš je to bila jedna konstruktivna rasprava, puna vrijeđanja i podmetanja - cinično je komentirao Martin dok je roditeljima čitao izvještaj. - Da nije bilo kontrolora, možda bismo se ja i ravnatelj potukli, koliko je on bio bijesan. Psihologinja se isto dokazala optužbama na moj račun kao i milostiva Dubravka, glumeći sindikalnu povjerenicu koja je tobože na mojoj strani, usput me blateći pred kontrolorom.

- Što si drugo mogao i očekivati? - rekla je majka. - Tebe optužuju da bi sebe opravdali.

- Svi su oni isti - potvrdio je otac. - Čuvaju leđa jedan drugome.

Martin je dalje čitao kontrolorov izvještaj u kojem je Vlatko izrazio nadu kako će njihov dogovor donijeti rezultate te da će se Martinov odnos s učenicima poboljšati, naravno, sve uz njegov odgovoran rad i u suradnji s ravnateljem, školskom psihologinjom i ostalim kolegama.

- On se nada kako će se moj odnos s učenicima poboljšati. Koji dvoličnjak! Ispada kako ne znam raditi svoj posao. Potpuno je zanemario činjenicu da većina učenika cijeni moj rad. - prigovarao je Martin. - Zašto se ne bi poboljšali ravnatelj, neki dragi kolege i zločesti učenici?

U nastavku izvještaja kontrolor Vlatko napisao je kako je ravnatelj Jakov pokazao razumijevanje za Martina i njegove probleme te da su zajedno dogovorili što treba poduzeti kako bi se ti problemi riješili.

- Baš je ravnatelj pokazao veliko razumijevanje! Topio se od miline i silne želje da mi pomogne - komentirao je Martin navode iz izvještaja.

- Morao je nešto napisati - reče otac. - Ne smije on kritizirati ravnatelja koji je ujedno i politički moćnik u gradu.

- Točno! Takvi su uvijek nedodirljivi - složila se i Martinova majka.

Na kraju izvještaja kontrolor Vlatko zaključio je kako je nakon obavljene kontrole u školi utvrdio da nema razloga za pokretanje bilo kakvih mjera iz nadležnosti edukacijske kontrole.

- Nema razloga za poduzimanje bilo kakvih mjera! Glavno da je meni zaprijetio stegovnim postupkom zbog pisanja žalbe - odgovorio je Martin. - Ravnatelj očito ne smije biti kažnjen.

- On ne može biti kažnjen. Prevelika je on ličnost da bi ga se kažnjavalo - rekao je otac.

- Budi sretan da tebe nisu stavili na stegovni postupak. Bar si zadržao posao. Možda će sada ravnatelj i drugi djelatnici u školi prema tebi biti bolji - ponadala se majka.

- Nadajmo se da će tako biti - uzvratio je Martin u lošem raspoloženju. Bio je ljut na kontrolora koji je u početku razgovora glumio prijateljstvo s njim, a kasnije je stao na stranu ravnatelja i sastavio izvještaj prema kojem ispada kako Martin ima problema s učenicima u školi, zbog čega mu je potrebna pomoć ravnatelja i drugih kolega.

- Po tom izvještaju, netko bi mogao zaključiti kako ne znam raditi svoj posao. A drugi nastavnici? Njih nitko ne provjerava! Oni mogu raditi što hoće - bijesno je zaključio Martin.

- Njima može biti - rekla je majka.

- Da, njima može biti! Prijateljima od ravnatelja, gradonačelnika i kojekakvih poduzetnika! Oni mogu i ne doći na neki školski sat, vikati na učenike, dijeliti negativne ocjene bez ispitivanja, križati zaključene negativne ocjene i prepravljati ih u pozitivne, držati privatne instrukcije za dobre novce i ne plaćati porez na tu zaradu - bjesnio je Martin.

Sve više mu se gadio njegov posao zbog nekih pokvarenih kolega koji nisu radili svoj posao kako treba, a nisu to ni željeli. Zbog njih su ispadali loši oni nastavnici koji su se doista trudili. Daj učeniku pozitivnu ocjenu bez obzira što nema znanja i onda si ti dobar profesor! Ako mu daš negativnu ocjenu i tražiš da nauči gradivo, onda si loš profesor, ne znaš raditi s djecom i tako dalje. Naći će se gomila prigovora na račun takvih poštenih nastavnika!

Kontrolor Vlatko sastavio je još jedan izvještaj koji nije poslao Martinu već na adresu Srednje škole Jablangrad i u Ministarstvo edukacije. U tom izvještaju kontrolor je ocrnio Martina u najvećoj mogućoj mjeri. Martin to ne bi ni znao, da mu nisu iz Ministarstva na kućnu adresu poslali dio Vlatkova izvještaja u kojem on veoma negativno opisuje Martinov rad. Izvještaj iz Ministarstva nosio je datum od 25. studenoga 1999. Četiri dana kasnije izvještaj je poštom stigao Martinu na kućnu adresu. On ga je pročitao sav u šoku! Bio je čak spreman podići sudsku tužbu protiv kontrolora Vlatka ili barem napisati prigovor Ministarstvu edukacije zbog krajnje neobjektivne kontrole koju je Vlatko obavio u školi. Ipak, kasnije se smirio i odlučio pričekati da vidi kako će reagirati ravnatelj Jakov.

U svom drugom izvještaju za ravnatelja Jakova i za Ministarstvo edukacije kontrolor Vlatko kratko je napisao da su sve Martinove optužbe na račun ravnatelja Jakova neosnovane. Vlatko je to utvrdio nakon veoma opsežne kontrole. Spomenuo je kako Martin slabo razgovara s kolegama na poslu koji ga ne razumiju, ali je to sada priznao. Martin je priznao i da je sve do sada tajio kakve probleme ima s učenicima, a priznao je i da je vrijeđao učenike upućujući im pogrdne izraze, pa je tako došlo do međusobnog vrijeđanja učenika i profesora Martina.

U nastavku izvještaja, kontrolor je napisao kako Martin smatra da mu ravnatelj i drugi kolege nisu do sada nimalo pomagali. To upućuje na zaključak da Martin iako profesor, ne zna raditi i komunicirati s učenicima onako kako bi trebao. Kontrolor je dalje napisao kako Martin ne uživa povjerenje učenika pa zato doživljava omalovažavanje s njihove strane.

Što se tiče pedagoške dokumentacije i općenito rada Škole, tu je sve u skladu s zakonom. Kontrolor je Martina ocijenio kao „specifičnog pojedinca“ sklonog stvaranju problema ne samo u komunikaciji s učenicima već i s kolegama na poslu.

U nastavku izvještaja, kontrolor je napisao kako su u zajedničkom razgovoru utvrđene činjenice, a posebno je utvrđena Martinova odgovornost. Dogovoreno je da će se njegov rad ubuduće pratiti te da će mu biti pružena stručna pedagoška i psihološka pomoć kako bi bolje radio svoj posao i popravio svoju komunikaciju s kolegama i učenicima.

Na kraju izvještaja, kontrolor Vlatko zaključio je kako nema razloga za pokretanje bilo kakvih mjera iz nadležnosti edukacijske kontrole.

Martinovi roditelji također su bili šokirani navodima iz izvještaja.

- Otići ću u školu i razgovarati s ravnateljem. Što on misli tko je on? Koja je on sila da može raditi što hoće i biti nedodirljiv - rekao je bijesno otac.

- Prema tom izvještaju, ispada da si tako loš da te se ne bi smjelo pustiti među učenike - rekla je majka.

- Trebao bih se žaliti na obavljenu kontrolu. Imam pravo na to! Iz ovog izvještaja proizlazi da sam samo ja kriv za sve probleme u školi. A što je s ravnateljem i školskom psihologinjom? Njihovu odgovornost taj takozvani inspektor nije utvrdio. On i nije došao obaviti nadzor, nego se pokloniti i ulizivati velikom ravnatelju i lokalnom političaru Jakovu - komentirao je Martin. - Nije mi htio doći ni na jedan školski sat da vidi kako radim, iako sam to tražio od njega, a utvrdio je da ne uživam povjerenje učenika. Koji lažljivac!

- Taj izvještaj su sastavili kontrolor, ravnatelj i školska psihologinja nakon što si otišao iz ravnateljeva ureda. Napisan je tako da ravnatelj ne bude kriv i da ti ispadneš jedini krivac u cijeloj priči - zaključio je Martinov otac.

- Nema što! Krasan ravnatelj i krasna edukacijska kontrola! To smo mi dočekali! Da nam sin bude tretiran kao problem u školi u kojoj je nekada bio uzoran učenik - ogorčeno je rekla Martinova majka.

Martin je bio u šoku, zbunjen, nije znao što da kaže. Sve što je kontrolor Vlatko napisao o njemu bila je laž. Niti je on što priznao, niti je samo on bio odgovoran za probleme u školi. „Riba smrdi od glave, a čisti se od repa,“mislio je Martin.“Ja sam specifični pojedinac sklon stvaranju problema. Koja gnjida od kontrolora!“ Njegove su riječi izokrenute u svom smislu i iskorištene protiv njega, samo da ravnatelj Jakov i drugi zaposlenici škole ne bi bili krivi.

- Ako ja pravim probleme u školi, zašto me nisu spriječili? Gdje su bili ravnatelj, psihologinja i pojedini razrednici kad sam ih tražio pomoć? Svi su se napravili ludi, nisu mi vjerovali ili su rekli neke sam rješavam svoje probleme s učenicima. Krasna kolegijalnost! - rekao je Martin bijesno.

- Oni tebe tretiraju kao da si najveći problem. Pratit će tvoj rad i pružiti ti potrebnu pomoć. Psihološku pomoć! Kao da si neki luđak, psihički poremećena osoba koja bi mogla nekome nauditi - rekao je otac ogorčeno.

- Trebalo bi toga kontrolora skupa s ravnateljem Jakovom poslati na psihijatrijsko liječenje! Oni nisu normalni ako misle da samo Martin loše radi posao u toj školi. Sigurna sam da je Martin jedan od najboljih zaposlenika te škole. Pojedinci koji su došli raditi u školu bez diplome i što predaju predmete koje uopće nisu studirali, oni svi valjaju! - bjesnila je i Martinova majka.

- Opasan sam za ravnatelja Jakova, školsku psihologinju i profesoricu Dubravku jer sam se usudio kritizirati njihov rad - odvratio je Martin. - Najbolje bi bilo da nisam ni došao raditi u tu školu, pa neka svi skupa budu sretni s onom svojom arhivisticom Željkom.

- Da, Željka valja! Baš kao i Jozo, apsolvent informatike koji možda nikada neće diplomirati. Dobar je i Goran, profesor poljskog jezika koji predaje latinski! On zna raditi, jer mu je brat zaposlen u jednom Gradskom uredu i prijatelj je od gradonačelnika - nastavila je s prigovorima Martinova majka.

- A da pokušaš naći posao u nekoj drugoj školi? - pitao je otac.

- Gdje to? Misliš da je samo tako dobiti posao negdje dalje? Čak i da se zaposlim u nekoj drugoj školi i tamo bih nailazio na slične probleme. Nema mi druge nego ostati ovdje - odgovorio je Martin snuždeno.

- Točno! Ne vrijedi bježati! Trebaš ostati ovdje. Neće ni ravnateljeva sila zauvijek trajati - rekla je majka s nadom da će se neke stvari ipak promijeniti na bolje.

- Da, moram ostati ovdje kako god mi jest! Nije ni drugima lako! Ipak, žalosna je činjenica da još ima zaposlenika škole koji trpe ovakve nedaće kao i ja, ali oni šute. Valjda se boje za svoja radna mjesta, da ne dobiju otkaz - uzvratio je Martin, ljut zbog kukavičluka nekih kolega.

- Da vas je više, možda biste neke stvari uspjeli promijeniti. Ovako, ti sam ne možeš mnogo napraviti - rekao je otac, ogorčen što njegov sin proživljava patnju koju nije zaslužio.

Martin je sve više bio zabrinut za svoju budućnost koja nije bila nimalo ružičasta. Bližila mu se trideseta godina života, bio je neoženjen, bez vlastitog doma. Njegovi snovi o karijeri u prosvjeti polako su se rasplinjavali. Bilo mu je jasno da od te karijere neće biti ništa. Postao je profesor o kome ravnatelj, veliki dio kolektiva u školi i edukacijska kontrola imaju loše mišljenje.

Martinovoj braći Pavlu i Marku nije bilo jasno kako to da je Martin postao toliki problem u školi.

- Tako je to kad se držiš reda i zakona - odgovorio im je Martin. - Da radim kako učenici žele i da se ulizujem ravnatelju, onda bih valjao.

U utorak, 30. studenog 1999., za vrijeme velikog odmora prije podne Martin je pozvan na razgovor u ured ravnatelja Jakova. Bilo je to dan nakon što je Martin poštom primio iz Ministarstva edukacije dio izvještaja u kojem je kontrolor Vlatko negativno ocijenio njegov rad.

Jakov je dočekao Martina s podrugljivim smiješkom, koji je govorio „ne možeš mi ništa, uzalud ti je sav trud.“ U ruci je držao neke papire. Bila je to Martinova žalba, koju kontrolor Vlatko nije odnio u Sokolgrad i pohranio u arhivu Odjela edukacijske kontrole kao što je rekao. Na inzistiranje ravnatelja Jakova predao mu je Martinovu žalbu. Na ravnateljevu stolu bio je i izvještaj koji je Vlatko poslao Ministarstvu edukacije u Zagreb, a jedan primjerak poslan je i na adresu Škole. Kontrolor Vlatko nije Martinu poslao primjerak tog izvještaja, već ga je Martin iz Ministarstva jučer primio poštom.

- Što si ti sve ovdje napisao - čudio se ravnatelj, citirajući pojedine rečenice iz Martinove žalbe. Njemu je bilo neugodno. Vidio je da su ga prosvjetne vlasti ostavile ravnatelju na milost i nemilost.

- Na temelju ove tvoje žalbe i rješenja edukacijske kontrole mogao bih protiv tebe pokrenuti stegovni postupak - rekao je ravnatelj.

- U tom slučaju, ja bih se mogao žaliti na nadzor kontrolora Vlatka. O meni je napisao sve najgore, a da mi uopće nije bio ni na jednom školskom satu u kontroli. Sve je to sastavio tako da vi ne budete krivi, a ja sam kriv za sve - odvratio je smrknuto Martin.

Ravnatelj Jakov podrugljivo se nasmiješio.

- Martine, čuješ li ti sebe što govoriš? - pitao je ravnatelj.

- Čujem! Nisam gluh! Kontrolor je najavio svoj dolazak u školu tako da ste se svi imali vremena pripremiti za njegov dolazak. Zašto nije išao po školi, ulazio u razrede i razgovarao s učenicima i drugim nastavnicima? - pitao je Martin.

- Ne možeš ti određivati kontroloru kako će obaviti nadzor u školi - odvratio je Jakov, i dalje se nadmoćno smiješeći.

- Glavno da on može o meni pisati klevete. Trebao bih ići na sud tužiti ga za ovako obavljenu kontrolu i pozvati novinare, pa neka cijela Hrvatska zna kako to radi kontrolor Vlatko - odbrusio je Martin.

- Martine, smiri se. Nemojmo dalje dolijevati ulje na vatru. Želim da u ovoj situaciji ne bude ni poraženih ni pobjednika. Pružio sam ti ruku pomirenja. Nisam li? Želim da ubuduće surađujemo - odgovorio je Jakov. - Nisi trebao pisati žalbu u Ministarstvo. Da si meni došao i rekao o čemu se radi, bilo bi bolje.

- Došao sam i rekao što me muči prije pisanja žalbe, a vi ste mi se rugali i rekli da kako to da ja imam problema na poslu kad sam profesor s diplomom, imam položen stručni ispit i osposobljen sam za rad u školi - uzvratio je Martin. - Svega toga ne bi bilo da me neki ljudi u školi nisu uzeli na zub zbog arhivistice Željke. To je moja najveća pogreška, veća od pisanja žalbi Ministarstvu.

- Opet ti o Željki. Uvijek samo spominješ tu Željku - odvrati ravnatelj.

- Naravno da je spominjem. Cijela priča počela je u jesen 1994. kada ste nju zaposlili bez natječaja a mene odbili. Kontrolor Vlatko čak ju je nazvao mrtvacom, ne želeći o njoj razgovarati. Ona je živa i radi u osnovnoj školi - rekao je Martin ljutito.

- Ona više ne radi. Dobila je otkaz nakon tvoje žalbe - reče ravnatelj.

- Kako? - čudio se Martin.

- Tako! Dok smo mi tu razgovarali s kontrolorom Vlatkom, jedan drugi kontrolor bio je u Osnovnoj školi Jablangrad i provjerio ima li Željka pravo raditi u školi. Nakon obavljene kontrole ravnatelj škole dao joj je otkaz - rekao je Jakov i smrknuto pogledao Martina kao krivca zbog kojeg je njegova prijateljica Željka ostala bez posla.

Martin je šutio, iznenađen. Nitko mu nije rekao da je jedan kontrolor došao u kontrolu i u osnovnu školu u Jablangradu. S druge strane, zašto ne? Neka i Željku provjere, ako već provjeravaju njega. „Gospođa je dobila otkaz! Eto ti velike stručnjakinje za rad u školi,“zlobno je mislio Martin, sjećajući se kako su je ravnatelj Jakov, profesorica Dubravka i još neki nastavnici hvalili kao veoma stručnu i sposobnu djelatnicu, želeći da ona radi u Srednjoj školi Jablangrad.

Ravnatelj je dalje čitao Martinove navode iz žalbe, čudeći se kako je o njemu i njegovim suradnicima mogao pisati tako loše. „Neka, tako ti i treba, došlo je vrijeme da i o tebi netko nešto napiše,“osvetnički je razmišljao Martin, gledajući u ravnatelja koji se čudio tvrdnjama iz Martinove žalbe.

U vrijeme socijalizma i bivše države, Jakov je bio član Partije i kao takav dobio je zadatak u 1980 - ima da provjerava tko ide u crkvu. Jakov bi stajao u gradskom parku blizu crkve i pravio popis ljudi koji idu u crkvu. Nije bio problem što su stariji ljudi, u mirovini išli u crkvu, ali je bilo bitno provjeriti i sastaviti listu onih koji su bili zaposleni, naročito u državnim poduzećima pod nadzorom Partije. Martinov otac također je kao vjernik doživljavao neugodnosti na radnom mjestu zbog svog vjerskog uvjerenja od strane pojedinih žestokih članova Partije, koji su kritizirajući Stjepana dokazivali svoju moralno - političku podobnost i odanost Partiji i socijalizmu.

„Došlo je vrijeme da i o tebi netko nešto napiše, dvolični gade,“mislio je Martin,“kad si ti pisao izvještaje o drugima i prijavljivao ljude koji idu u crkvu, onda ti je sve bilo u redu.“

- Neki nastavnici mi dolaze u ured i traže da pročitam na sjednici Nastavničkog vijeća što si to pisao u svojoj žalbi. Ima i djelatnika koji dolaze pitati me u ured hoću li biti suspendiran - rekao je Jakov.

- Njima možete priopćiti radosnu vijest. Vi niste ništa krivi, pa ćete i dalje biti ravnatelj. Sigurno će im biti drago čuti da sam ja za sve kriv - odvratio je zajedljivo Martin.

- Ne znam da li da ovo čitam ili ne - nastavio je ravnatelj Jakov. - Iskreno, meni je ovo neugodno čitati pred ljudima.

- A vi nemojte čitati! Ne mora ni kolektiv sve znati! Lijepo je što se kolektiv sada brine za svoju kožu. Prije ih nije bilo briga. Zanimljivo kako nekim djelatnicima ove škole ne smeta što o njima misle učenici i njihovi roditelji. Cijela županija može brujati o njima, ali su ti isti djelatnici silno zabrinuti ako netko u Ministarstvu edukacije ili edukacijskoj kontroli nešto sazna o njima. Ne bi li se takvi trebali više sramiti svojih sugrađana i njihove djece, svojih učenika? - raspričao se Martin.

- Možda bih ipak ovo trebao pročitati na Nastavničkom vijeću - rekao je ravnatelj.

- U tom slučaju, budite pošteni prema meni pa prozovite sve one djelatnike koji križaju negativne ocjene, pretvarajući ih u pozitivne bez da su učenici išta naučili od gradiva. Možete prozvati još neke nastavnike koji galame na učenike i dijele im negativne ocjene bez ispitivanja. Spomenite i one djelatnike koji ogovaraju Školu i pojedine kolege po Jablangradu i šire. Nije u redu da se samo mene proziva kao jedinog lošeg djelatnika. Siguran sam da u ovoj školi ima barem deset zaposlenika koji su gori od mene - branio se Martin.

- Martine, Martine, nema razloga za svađu. Pružio sam ti ruku i pomirio se s tobom. Jako si me uvrijedio onda kad si pitao da li mislim ozbiljno. Ujeo si me za srce, ali ja sam prešao preko toga. Ja bih mogao biti šef i lupati šakom po stolu, ali ja želim biti drug! Smiri se i idi na nastavu - završio je razgovor ravnatelj Jakov.

- U redu! - odgovorio je Martin i izašao iz ravnateljeva ureda.

Zvono je označilo kraj velikog odmora i početak četvrtog školskog sata. Martin je imao sat povijesti u III. B. razredu gimnazije. Bio je ljut i zbunjen. Nije znao što bi mislio. Kontrolor Vlatko napisao je negativan izvještaj o njemu kako se ne bi zamjerio ravnatelju Jakovu. Ministarstvo edukacije prihvatilo je takav izvještaj jer je netko u Ministarstvu očito mislio, baš kao i ravnatelj Jakov i njegova ekipa u školi da je najbolje rješenje Martina označiti kao krivca i zataškati sve afere u Srednjoj školi Jablangrad.

Martin se nadao da će ga možda netko iz Sindikata podržati. Znao je da to neće biti profesorica Dubravka, sindikalna povjerenica i voditeljica aktiva povijest - geografija. „Ta ulizica nikada se ne bi suprotstavila ravnatelju,“mislio je Martin,“ona se njemu ulizuje, baš kao i gradonačelniku.“ Ipak, Martin se nadao da će možda netko u vodstvu Sindikata pokazati razumijevanje za njegove probleme u školi i pružiti mu potporu. Njegova očekivanja su se izjalovila jer iz Sindikata nije dobio nikakav odgovor.

„Možda je netko iz Sindikata kontaktirao Dubravku kao sindikalnu povjerenicu u školi u vezi moje žalbe, a ona je odgovorila da je sve u redu. Ipak, u tom slučaju trebali su i mene kontaktirati jer sam pisao žalbu i tražio pomoć,“ razmišljao je Martin. Kako god, Sindikat mu nije pomogao što je bilo još jedno veliko razočaranje za Martina.

„Zašto sam problem? Samo zato što tražim malo poštovanja prema meni. Ne želim dijeliti posao s arhivisticom Željkom koja i nije prosvjetni djelatnik po struci. Želim imati i nekoliko sati prekovremenog rada u nastavi tjedno, kako bih zaradio nešto više novca na tu malu profesorsku plaću. Ima još profesora u školi koji svake godine dobiju prekovremeni rad i to nije problem. Problem je kad ja tražim prekovremeni rad. Ne želim učenicima koji ništa nisu učili cijele godine na posljednjem satu zaključiti pozitivne ocjene jer nisu ni zaslužili da ih dobiju,“razmišljao je ogorčeno Martin tih dana. Bio je svjestan kako mu budućnost ne donosi mnogo dobra, pogotovo ako ostane raditi i živjeti u Jablangradu.

U njemu je rasla čežnja da ode iz rodnog grada. Dobar dio života još je bio pred njim, trideseta godina života Martinu je kucala na vrata. „Ima li smisla da život potratim radeći u Srednjoj školi Jablangrad trpeći sve te nepravde? Ne bi li bilo bolje da odem živjeti i raditi negdje drugdje, pa makar radio i neki drugi posao?“ mislio je Martin. Neki njegovi prijatelji i znanci otišli su živjeti u Njemačku i druge zemlje. Martin im je zavidio. Znao je da svagdje ima problema i život nigdje nije lak, ali ipak, nije svejedno koliko si plaćen te imaš li mogućnost napredovanja u poslu ili ne. Martinova plaća bila je mala s velikim izgledima da nikada neće porasti do neke zavidne razine, a mogućnost stvaranja karijere sve više mu se činila neostvarivom. Nešto je svakako morao poduzeti, ali što? Martin nije želio da mu ostatak života prođe radeći u Srednjoj školi Jablangrad i živeći s roditeljima u malom stanu. Volio je roditelje i taj stan, bio je to njegov dom. Ipak, bilo je i vrijeme da Martin učini nešto novo u svom životu.

Ravnatelj Jakov razmišljao je tih dana što da poduzme u vezi Martina i njegove žalbe. On mu je stvorio cijeli niz problema jer su šef edukacijske kontrole u Sokolgradu kao i neki ljudi u Ministarstvu edukacije zvali ravnatelja i u telefonskim razgovorima željeli saznati više što se to događa u Srednjoj školi Jablangrad. Zbog toga je ravnatelj morao sastaviti poseban izvještaj za Ministarstvo o stanju u školi. Naravno da je Jakov sve prikazao u povoljnom svjetlu, pa se tako dalo zaključiti iz njegova izvještaja da Martin izmišlja i preuveličava stvari.

Ipak, već sama sumnja da se u srednjoj školi u Jablangradu neke stvari ne rade kako treba bile su dovoljne da ravnatelj Jakov doživljava neugodnosti. On je mogao sazvati sjednicu Nastavničkog vijeća, pročitati što je Martin pisao o školi i pojedinim kolegama i optužiti ga za narušavanje ugleda škole. S obzirom da je kontrolor Vlatko sastavio izvještaj u kome je Martin oklevetan kao problematična osoba i loš djelatnik, Jakovu ne bi bio problem uz suglasnost većine u kolektivu Martinu dati otkaz. Tada je Martin mogao ići na sud i tužiti školu te pozvati novinare i ispričati im svoju priču. Škola bi uz podršku Ministarstva edukacije i edukacijske kontrole lako negirala sve Martinove navode, ali bi šteta za ugled Škole i prosvjete u cjelini bila učinjena. To što je bio narušen Martinov ugled kao čovjeka i profesora nije bilo važno ravnatelju Jakovu kao ni odgovornim ljudima u Ministarstvu edukacije i u Odjelu edukacijske kontrole u Sokolgradu.

Njima nije bilo do afera i prozivanja u javnosti, pa su odlučili zataškati cijeli slučaj i „poklopiti“ Martina. Iako je Martin označen kao krivac, protiv njega nije pokrenut stegovni postupak jer je kontrolor Vlatko na kraju svog izvještaja o obavljenoj kontroli u školi napisao da nema razloga za pokretanje bilo kakvih mjera iz nadležnosti edukacijske kontrole. Drugim riječima, Martin neće biti stavljen na stegovni postupak. „Kriv sam, a neće me kazniti. Koja pravda!,“mislio je Martin,“vidi se kako rade.“

Osim toga, potkraj 1999. počele su pripreme za parlamentarne izbore koji su se trebali održati početkom iduće godine. Situacija za Stranku Hrvatske Nezavisnosti baš i nije bila povoljna. Dosta građana u Jablangradu kao i diljem Hrvatske bilo je razočarano politikom te stranke, pa su ispitivanja javnog mijenja pokazivala kako bi oporbene stranke mogle pobijediti na idućim izborima. Ravnatelj Jakov vodio je računa o svom ugledu u zajednici. „Samo mi treba da me Martin javno prozove u medijima koji bi me danima progonili, istražujući njegove tvrdnje,“mislio je Jakov.

Što je Martin postigao na ovaj način? S jedne strane, većina u kolektivu tretirala ga je kao problematičnu osobu i izbjegavala s njim razgovarati, osim kad bi baš morali. Ništa novo za Martina! S druge strane, on je prestao doživljavati verbalne napade i provokacije učenika. Sada je mogao u miru raditi, ali je zato platio visoku cijenu. Zločesti učenici nastavili su provocirati i gnjaviti neke druge nastavnike koji se nisu žalili Ministarstvu ni edukacijskoj kontroli, pa su kao takvi bili manje opasni za ravnatelja Jakova i njegove ulizice koji su vladali Srednjom školom Jablangrad.

Martina su prestali provocirati i dragi kolege, napose informatičar Jozo i Davor, profesor povijesti iz Vojvodine koji je živio kao podstanar u Jablangradu. Njihova „kampanja“ nije urodila plodom. Umjesto da popusti, Martin je samo pokazao još veći otpor. Zbog toga su ravnatelj Jakov i profesorica Dubravka ušutkali Jozu i Davora. Jozo je mogao i dalje samo sanjati kako će jednog dana predavati informatiku u gimnaziji umjesto u obrtničkim usmjerenjima dok je Davor isto tako mogao snivati lijepe snove o dobivanju na korištenje školskog stana. Na tuđoj se nesreći (u ovom slučaju Martinovoj nesreći) sreća ne gradi.

Nastava u prvom polugodištu školske 1999./2000. godine završila je u četvrtak, 23. prosinca 1999. Dan ranije Martin je istupio iz Sindikata. Ta organizacija nije mu pomogla u njegovoj borbi protiv nepravdi koje je doživljavao u školi, a sindikalna povjerenica Dubravka otvoreno se stavila na stranu ravnatelja Jakova. Martin je otišao u računovodstveni ured škole i rekao računovotkinji Nataši da više ne želi biti član Sindikata te neka mu prestane oduzimati od plaće iznos za sindikalnu članarinu. Ispunio je jedan formular i to je bilo sve. Dubravki kao sindikalnoj povjerenici u školi nije htio ništa reći, iako ju je trebao obavijestiti.

„Saznat će ona već od računovotkinje za moj izlazak iz Sindikata. Nataša voli brbljati, pa će joj još danas prenijeti novost,“razmišljao je pomalo zločesto Martin. Nije volio praviti probleme, ali nije dopuštao ni da ga netko ponižava i napada. Branio se svim dopuštenim sredstvima, a oni kojima se nije sviđao…“Pa, nema toga tko je svima ugodio,“mislio je on.

14. Iznenadna smrt velečasnog Filipa

Filip je preminuo sredinom studenoga 1999., u tijeku sukoba između Martina i ravnatelja Jakova. Njegova smrt mnoge je iznenadila, jer je umro u 58 - oj godini života. Velečasni Filip imao je problema s prekomjernom težinom koju su pratili dijabetes i visoki krvni tlak. Osim toga, moguće je da je patio od još nekih tegoba o kojima nije volio govoriti. Srčani udar prekinuo je njegov plodni rad u župi. Filip je bio svećenik koji je predano izvršavao sve svoje dužnosti.

Ipak, nitko nije savršen, pa tako nije bio savršen ni velečasni Filip. Volio je prigovarati kakvi su mu župljani, ali nikada nije tražio premještaj u neku drugu župu. Znao je reći kako je u Africi pravo kršćanstvo jer ljudi tamo idu u crkvu u mnogo većem broju, ali nije baš želio otići biti misionar u nekoj siromašnoj afričkoj župi. Kakvi god bili katolički vjernici u Jablangradu, velečasni je imao na raspolaganju lijepo uređen župni stan, a koristio je i župni vrt, voćnjak i vinograd. Svega toga nije se želio odreći samo tako. Najčešći prigovori na račun župljana bili su da ljudi ne idu u crkvu, ne mole se Bogu i daju malo novaca za župne potrebe.

Bez obzira što je Filip govorio, ljudi su dolazili u crkvu, iako u manjem broju. Velečasni Filip uvijek je uza se imao vjernike koji su mu rado pomagali u župnim poslovima. „Uostalom, ako ljudi ne dolaze u crkvu i Bogu se ne mole, a što smo onda mi koji dolazimo u crkvu i molimo se Bogu?“ znao je Martin samog sebe pitati, razmišljajući o velečasnom Filipu.

- Trebalo bi da mu nitko godinu dana ne da prebijenog novčića, pa neka onda prigovara kako mu vjernici daju malo novca - znala je reći Martinova majka, ljuta na Filipove prigovore.

To baš i nisu bili mali iznosi. Velečasni je godinama tražio novac za obnovu crkve jer je u njoj uvijek nešto trebalo popraviti. S druge strane, malo - pomalo gradio si je kuću za pod stare dane u okolici Bjelovara gdje su živjeli neki njegovi rođaci. Tako je velečasni radio dva posla - obnavljao crkvu i sebi gradio kuću.

- Ovaj život je kao most koji treba brzo prijeći s jedne na drugu obalu. Na mostu se kuća ne gradi - znao je Filip reći u svojim propovijedima.

Pa ipak, na mostu života on je sebi gradio kuću, a nije morao. Mogao je pod stare dane otići živjeti u dom za umirovljene svećenike, ali se njemu ipak više svidjelo imati svoj vlastiti dom.

- To je nenamjensko trošenje sredstava. S jedne strane traži novac za obnovu crkve, s druge strane na račun tog novca sebi gradi kuću - rekao je Martin jednom prilikom razgovarajući s roditeljima o tome.

Martinov brat Marko išao je tijekom 1980 - ih nekoliko puta s velečasnim Filipom u okolicu Bjelovara pomagati mu u gradnji kuće. Martin to nije želio. „Neka si sam gradi kuću, ako mu treba,“mislio je on.

Iako ljudi nisu dolazili u većem broju u crkvu, velečasni Filip je dolazio k njima u blagoslov obitelji u vrijeme božićnih i novogodišnjih blagdana. Dolazio je u blagoslov obitelji i onima koji nikada nisu išli u crkvu. Izmolio bi molitve, rekao par lijepih riječi i uzeo ponuđeni novac. Osim toga, svi ti „nevjernici“ prije ili poslije došli bi u župni dvor kad je trebalo obaviti krštenje, vjenčanje ili sprovod. Svima njima velečasni Filip obavio je obred i to naplatio. Biznis je biznis! I velečasni mora od nečega živjeti!

Koliko je imao novaca, saznalo se nakon njegove smrti. Filip nikada nije volio govoriti koliko ima ušteđenog novca, ali se zato rugao ljudima koji štede i trče za novcima. Nakon Filipove smrti, ispostavilo se da je imao osobnu ušteđevinu od oko 300 tisuća ondašnjih njemačkih maraka. U eurima, to bi bilo oko 150 tisuća eura ili preko milijun kuna. Lijep iznos u ovoj ili onoj valuti te kuća u okolici Bjelovara. Sve je to razgrabila Filipova rodbina na ostavinskoj raspravi. Imali su što dijeliti!

Martin i njegovi roditelji voljeli su i poštivali velečasnog Filipa, iako su zbog svog vjerničkog stava povremeno doživljavali neugodnosti od nekih ondašnjih velikih Jugoslavena i članova Partije. Martinov otac godinama je kosio dvorište oko crkve, a majka je izradila nekoliko ručnih radova (vezova) za crkveni oltar. Martin je također tijekom svog osnovnoškolskog i srednjoškolskog obrazovanja redovito pohađao vjeronauk, ministrirao u crkvi i išao kao ministrant s župnikom u blagoslov obitelji. Za odlazak s njim u blagoslov obitelji velečasni Filip dao bi mu napojnicu.

Kad je čuo za župnikovu smrt, Martin nije osjetio neku tugu za njim. Filip mu se zamjerio početkom 1990 - ih rugajući se njegovu studiranju u Zagrebu (zašto nije doma učio povijest i geografiju, pitao je tada župnik Filip) kao i zbog činjenice što je 1994. podržao odluku ravnatelja Jakova da se u Srednjoj školi Jablangrad na radno mjesto profesora povijesti zaposli arhivistica Željka, a ne on, koji je studirao povijest i geografiju za nastavničko zvanje, to jest za rad u školi.

Nakon što je dobio posao u srednjoj školi u Jablangradu početkom 1997., Martin je neko vrijeme viđao župnika Filipa u školi jer je on tada kao vjeroučitelj predavao vjeronauk. Škola je mogla zaposliti i nekog civila na to radno mjesto u zvanju diplomiranog teologa, ali je velečasni Filip ugrabio priliku da nešto zaradi i u školi kao vjeroučitelj.

- Ja sam profesionalni prosjak. Išao sam na fakultet da bih cijeli život prosjačio - znao bi u šali reći velečasni Filip.

Koliko je bio dobar u svom prosjačenju vidjelo se nakon njegove smrti, kada je ostavio iza sebe pozamašnu osobnu ušteđevinu u njemačkim markama. Kako god, velečasnog Filipa je iskvario novac i ostale materijalne stvari, baš kao i mnoge druge ljude. Iako je planirao ušteđeni novac trošiti pod stare dane i uživati u svojoj kući, to nije dočekao. Bog, sudbina ili život mnogo puta znaju se poigrati s ljudima i pomrsiti im planove. Tako je bilo i s velečasnim Filipom.

Ubrzo nakon njegove smrti u Jablangrad je došao novi župnik, velečasni Juraj. Njega je biskup premjestio iz jedne seoske župe u okolici Jablangrada, a u tu župu došao je na službu jedan mlađi svećenik. Velečasni Juraj bio je u pedesetim godinama, srednjeg rasta, čovjek spora hoda, ali zato velikog osmijeha i uvijek spremnog da popriča sa svima. Martinu i njegovim roditeljima svidio se na prvi pogled. Nisu ga dobro poznavali, ali su ga viđali ponekad, naročito za blagdan svetog Nikole, zaštitnika katoličke župe u Jablangradu. Na taj dan bilo je veliko slavlje. Tada bi se u župnoj crkvi u Jablangradu služila svečana koncelebrirana sveta misa na koju bi došli biskup i svećenici iz okolice. Među njima bio je i velečasni Juraj.

- Nadajmo se da će novi župnik biti bolji od onoga starog - rekla je Martinova majka.

- Nadajmo se - odgovorio je Martin. - Ako ništa drugo, da neće biti toliko lakom na novac.

„Možda je ovo novi početak za sve nas. Završava 1999. godina i uskoro će početi milenijska 2000.,“razmišljao je Martin s nadom u bolju budućnost. Njemu se bližila trideseta godina života. Imao je još toliko mnogo posla za napraviti, njegov zreli život tek je počeo. Dolazak novog župnika u Jablangrad kao i mogućnost da će uskoro doći do političkih promjena u gradu i državi davali su mu nadu da će se njegov život poboljšati. Ako ne sutra, onda uskoro!

15. Martinovo članstvo u Zemaljskoj stranci

Među kolegama koji nisu izbjegavali Martina u školi i koji su s njim povremeno razgovarali bili su i Stjepan, profesor njemačkog jezika te Petar, inženjer strojarstva koji je učenicima u metalskom usmjerenju predavao stručne predmete.

Stjepan je bio gradski vijećnik tada oporbene Zemaljske stranke dok je Petar obnašao dužnost predsjednika ogranka Zemaljske stranke i također bio gradski vijećnik. Njih dvojica su povremeno razgovarali s Martinom ne samo o školi, već i o tekućim političkim zbivanjima. Obojica nisu voljela ravnatelja Jakova koji je bio lokalni šef Stranke Hrvatske Nezavisnosti. Njima se svidio Martinov čvrsti stav prema ravnatelju i smatrali su da bi im dobro došao u stranci jedan takav novi član.

- Zašto se ne bi učlanio u Zemaljsku stranku? - pitao je Stjepan Martina sredinom listopada 1998.

- Zašto bih se učlanio? - odgovorio je protupitanjem Martin.

- Mi trebamo mlade ljude u stranci, naročito intelektualce koji će podržati našu stranku u borbi za promjene u ovom gradu i šire.

Martin nije znao što da kaže. Pratio je politička zbivanja u zemlji i svijetu, ali nikad nije mislio da će doći u priliku baviti se politikom. O tome je razgovarao i sa svojim roditeljima.

- Možda bi bilo dobro da se učlaniš u Zemaljsku stranku. Ta stranka jednom može doći na vlast pa i ti možeš dobiti neku funkciju - rekao mu je otac.

- Ovdje ništa ne ide bez politike - rekla je majka. - Možda bi se trebao učlaniti u tu stranku, kad te već pozivaju. Tko zna, možda jednog dana budeš imao neke koristi od toga.

Martin je pitao Stjepana bi li obnašao neku dužnost u stranci, a on je odgovorio: - U početku bi bio običan član stranke, a kasnije je moguće da budeš među kandidatima Zemaljske stranke na lokalnim izborima.

- U redu - odgovorio je Martin i potkraj listopada 1998. postao član Zemaljske stranke. Idućih mjeseci Martin je prisustvovao sastancima Gradskog ogranka Zemaljske stranke, platio članarinu, podupirao sve odluke koje bi donijeli Stjepan i Petar kao vodeći članovi Zemaljske stranke u Jablangradu. Oni su mu čestitali na odluci da se pridruži njihovoj stranci. Martin je to učinio dijelom i zbog želje da pokaže prkos pema ravnatelju Jakovu, a tu je bila i potreba da pripada određenoj grupi ljudi, to jest, da ne bude zauvijek vuk samotnjak.

Martinova odluka da postane član Zemaljske stranke izazvala je reakcije u njegove braće i roditelja.

- Kud si se učlanio baš u Zemaljsku stranku? Zašto se nisi učlanio u Stranku Hrvatske Nezavisnosti? - pitao je Martina brat Pavao u jednom telefonskom razgovoru, nakon što je čuo kako se učlanio u tu stranku.

- Kakva korist od učlanjenja u tu stranku kad je predsjednik njezinog Gradskog ogranka moj šef i najljući neprijatelj ravnatelj Jakov - odgovorio mu je Martin.

- Pomiri se s njim - savjetovao mu je Pavao.

- Lako je tebi to reći. Pomiri se ti s nekim s kim si u dugogodišnjoj zavadi - odvratio je Martin.

Drugi Martinov brat Marko rekao mu je u šali: - Ode ti u političare! Još malo pa si i gradonačelnik!

- Samo ti sanjaj! Lijep si u snu - odgovorio mu je Martin u istom tonu. Marko je došao jedan vikend doma iz Zagreba da vidi kako su roditelji i da usput posjeti prijatelje iz rodnog kraja.

Martinovi roditelji bili su sretni što je njihov sin postao član Zemaljske stranke. Majka je pohvalno govorila o profesoru Petru.

- On je jako dobar čovjek. Da nije njega bilo, Pavao možda ne bi završio školu.

- Da je moj dragi brat Pavao učio kao ja, ne bi mu trebala ničija pomoć sa strane da završi razred - odgovorio je Martin pomalo ogorčeno, sjećajući se kako je Pavao bježao s nastave, upao u loše društvo, potkradao roditelje i častio svoje tobožnje prijatelje koji su ga kasnije zaboravili. - Mogao ja Pavao biti i pametniji, baš kao i Marko, koji je studirao na nekoliko fakulteta tek toliko da nije doma.

- No dobro, Martine, bilo pa prošlo! Oni su ipak tvoja braća - odgovorio mu je otac pomirljivo.

„Da, jesu, na moju veliku sreću,“mislio je u sebi Martin, koji je morao biti dobar sin i uraditi sve ono što se njegovoj starijoj braći nije dalo, kako doma, tako i u školi i na studiju.

U travnju 1999. profesor Petar odlučio je osnovati ogranak Mladeži Zemaljske stranke u Jablangradu.

- Dobra ideja! Tako ćemo okupiti mlade simpatizere. Bez njih stranka nema budućnost - rekao je Martin odobravajući.

- Ti možeš biti predsjednik tog ogranka - predložio mu je Petar.

- Ja? - upitao je Martin.

- Da, ti! Zašto ne? Pa ti si im bio profesor ili još predaješ nekima od njih - uzvratio je Petar, nagovarajući ga.

- U redu! Pristajem! - odgovorio je Martin. „Obično se nekom nižom funkcijom započinje politička karijera,“razmišljao je Martin,“biti omladinski rukovoditelj za mene će biti početak ulaska u lokalnu politiku.“

- Mogao bi na osnivačkoj skupštini ogranka Mladeži održati govor - predložio je Petar.

- Mogu! Nema problema! - rekao je Martin, sav sretan što mu je ponuđena prilika da pokaže svoje govorničke sposobnosti. Martin je držao zanimljiva predavanja u školi iz povijesti i geografije, a sada će moći održati i svoj prvi javni govor.

Ipak, Martin je na osnivačkoj sjednici ogranka Mladeži Zemaljske stranke održanoj potkraj travnja 1999. doživio neugodno iznenađenje. Nakon što je pred okupljenim članovima stranke održao motivacijski govor u kojem je izrazio stav kako njihova stranka treba mlade ljude koji će se nastaviti zauzimati za sve ono što stranka zastupa te da bez mladih stranka nema budućnost, pozivajući mlade da se učlane u Zemaljsku stranku, profesor Petar uzeo je riječ.

Izašavši za govornicu nakon Martina, Petar je kao predsjednik Gradskog ogranka stranke zahvalio Martinu na divnom govoru i također pozvao mlade da pristupe njihovoj stranci. Za predsjednika ogranka Mladeži Zemaljske stranke u Jablangradu predložio je Ivana, apsolventa strojarstva u dobi od 29 godina! Članovi Zemaljske stranke zapljeskali su novoizabranom predsjedniku novostvorenog ogranka Mladeži njihove stranke, ali Martinu nije bilo do slavlja.

„Tko je sad taj tip? Kakav apsolvent? Pa taj je još u Zagrebu i studira. On je više tamo nego u Jablangradu. Kako će taj voditi ogranak Mladeži u ovom gradu?“ pitao se Martin, dok je Ivan izašao za govornicu i sa svega nekoliko riječi zahvalio Petru na imenovanju.

„Možda mu je to neki prijatelj ili rođak. On studira strojarstvo, baš kao što ga je studirao i Petar. Ivan je već trebao diplomirati, a ne biti apsolvent u dobi od 29 godina,“ razmišljao je Martin namrgođena lica dok je prilazio Petru.

- Oprostite, kolega Petre, zašto mene niste imenovali za predsjednika ogranka Mladeži? - pitao je Martin. - Prije dva tjedna rekli ste da ja mogu biti predsjednik ogranka.

- Nisam se mogao sjetiti kako se zoveš - odgovorio mu je Petar.

- Molim? Kako to mislite, niste se mogli sjetiti kako se zovem? - čudio se Martin.

- Eto tako! Događa se! Nekad se jednostavno ne mogu sjetiti imena nekih ljudi - pravdao se Petar. - Znaš Martine, i ti bi se mogao učlaniti u ogranak Mladeži.

- Naravno! Pa ja sam tako mlad! Još bolje, mogao sam biti i predsjednik tog ogranka - uzvratio je Martin ljutito i krenuo prema izlazu iz dvorane u kojoj se održavala skupština.

- Dobar govor, profesore! Svaka čast! - odgovorili su neki Martinovi učenici koji su došli na tu skupštinu kako bi se učlanili u ogranak Mladeži Zemaljske stranke. Bila su to većinom djeca članova stranke.

- Hvala! - uzvratio je Martin na pohvale i nastavio dalje prema izlazu. Nije mu padalo na pamet da se učlani u ogranak jer je već bio blizu tridesete godine života, baš kao i apsolvent Ivan, kojemu Martin nije htio čestitati na imenovanju. „Taj tip nije bio u stanju pravo se ni zahvaliti na dodijeljenoj časti. On će voditi ogranak Mladeži,“ mislio je Martin dok je išao doma.

Došavši doma, ispričao je roditeljima što se dogodilo na osnivačkoj skupštini. Oni su bili u nevjerici. Zar bi takvo što profesor Petar mogao uraditi njihovu sinu? Martinovi roditelji poznavali su Petra kao veselog i dobronamjernog čovjeka koji je uvijek za svakoga imao lijepu riječ.

- Da, slatkorječivi profesor Petar! Uvijek spreman da pokaže prijateljsko lice svakome i uputi koju lijepu riječ, a sve u svoju vlastitu korist - odgovorio je Martin cinično roditeljima. - Nije se mogao sjetiti mog imena baš u tom trenutku kad je trebao odrediti predsjednika ogranka Mladeži Zemaljske stranke, a prije i poslije tog trenutka znao je kako se zovem. Koji lažov!

- Možda ćeš kasnije dobiti neko zaduženje u stranci - tješio je Martina otac.

- Vjerojatno kad Stjepan i Petar umru - odgovorio je Martin razočarano. - Stjepan mi je rekao da bih u početku bio običan član stranke, a kasnije možda budem među kandidatima Zemaljske stranke na lokalnim izborima. Ipak, moglo bi se i tada dogoditi da me zaborave, kakve sam sreće.

Nakon tog događaja, profesori Stjepan i Petar više nisu mnogo razgovarali s Martinom. „Glavno da su me namamili u svoju stranku. Jedna budala više koja će plaćati članarinu stranci i glasovati na stranačkim sastancima za odluke koje su oni već unaprijed donijeli,“smrknuto je razmišljao Martin.“Ako nisi bogat i iz ugledne obitelji, ostaješ na začelju bez obzira gdje god da dođeš.“

Martin je bio razočaran i zbog činjenice da mu dragi kolege Stjepan i Petar nisu nimalo pomogli u školi u njegovu sukobu s ravnateljem Jakovom i njegovom ekipom. Nadao se da će mu prijateljstvo s tom dvojicom kolega i lokalnih političara donijeti barem neku olakšicu, ali nije. Martin je bio mali beznačajan čovjek ne samo u očima ravnatelja, već i Stjepana i Petra.

Njih dvojica nisu pokazivali zanimanje za Martina sve do prosinca 1999., kad su u Zemaljskoj stranci uvelike trajale pripreme za predstojeće parlamentarne izbore koji su se trebali održati početkom siječnja 2000.

- Jesi li s nama? - upitao ga je Petar jednom u zbornici početkom 1999.

- Jesam - kratko je i ne baš veselo odgovorio Martin.

- Trebamo te kao svog člana lokalnog povjerenstva za nadzor izbora koji će se uskoro održati. Možeš biti član tog povjerenstva u svojoj izbornoj jedinici - objasnio je Petar.

- U redu - kratko je odgovorio Martin, misleći kako Petar s njim razgovara kad ga nešto treba, a inače ga ne poznaje.

Nekoliko dana kasnije Martina i njegove roditelje u stanu je posjetio profesor Stjepan. Zamolio je Martina da bude član lokalnog izbornog povjerenstva u svojoj izbornoj jedinici. Donio je i formular koji je Martin trebao ispuniti kao član tog povjerenstva. U njemu je Martin trebao upisati koliko je ljudi glasovalo na tom izbornom mjestu te koliko ih je glasovalo za pojedine stranke, među njima koliko za Zemaljsku stranku.

Martinova majka potužila se Stjepanu na težak život nje i njezina supruga kao umirovljenika te na nepravde koje Martin mora trpjeti u školi.

- Izdržite još malo, ono najgore je prošlo - odgovorio joj je Stjepan.

- Samo da već jednom dođu bolji dani i za nas, male ljude - odgovorila je majka.

- Ne može tako ići unedogled, jednom se moraju stvari poboljšati - rekao je Martinov otac.

Martin nije imao ništa za dodati. Uzeo je formular, zahvalio kolegi Stjepanu i na dan parlamentarnih izbora, početkom siječnja 2000. odradio svoj posao u lokalnom izbornom povjerenstvu. Osim njega, u povjerenstvu je bio još jedan član Zemaljske stranke, Martinov bivši učenik Mladen. Nakon što je zatvoreno biračko mjesto, Martin i ostali članovi povjerenstva prebrojali su glasačke listiće i utvrdili koliko je ljudi ukupno glasovalo te koliko ih je glasovalo za pojedine stranke. Bilo je nešto malo nevažećih listića. Oni su također upisani u formular koji su naknadno dobili članovi povjerenstva. Bio je to službeni formular za izbore, a ne nekakav formular jedne stranke. Zato Martin nije ni popunio onaj formular što mu ga je donio Stjepan, već je službeni formular za rezultate izbora umnožen u nekoliko kopija i podijeljen članovima izbornog povjerenstva.

Na tom izbornom mjestu Stranka Hrvatske Nezavisnosti doživjela je osjetan poraz. Većina glasača dala je svoj glas Socijalnoj stranci, dok je Zemaljska stranka bila druga po broju glasova. Nakon što su utvrdili konačne rezultate izbora na svom izbornom mjestu, članovi izbornog povjerenstva su se razišli, pa su Martin i Mladen zadovoljni krenuli prema centru grada gdje se nalazio stožer za prikupljanje podataka o rezultatima glasovanja u svim izbornim jedinicama Jablangrada. U stožeru su bili ravnatelj Jakov, profesor Petar i neki drugi predstavnici raznih političkih stranaka.

Martin je najprije pročitao Petru rezultate glasovanja u njegovoj izbornoj jedinici, koje je Petar pažljivo bilježio. Zatim mu je predao i formular kao dokaz točnosti podataka. U blizini je sjedio i ravnatelj Jakov kao predstavnik Stranke Hrvatske Nezavisnosti. Bio je očito nervozan, jer ovaj puta izbori nisu prolazili onako kako je on htio. Martinu je bilo drago vidjeti Jakova nervoznog. „Odzvonilo ti je Jakove, tebi i takvima kao što si ti,“mislio je Martin dok je prolazio pored njega. Bilo mu je drago što može pokazati Jakovu da je i on uključen u lokalna politička zbivanja, pa makar samo kao član lokalnog izbornog povjerenstva.

Nakon što je obavio posao u gradskom stožeru za praćenje izbora, Martin je zajedno s Mladenom krenuo prema obližnjoj zgradi u središtu grada gdje se nalazio izborni stožer Zemaljske stranke. Tamo se već slavila pobjeda. Prema do tada poznatim rezultatima izbora Stranka Hrvatske Nezavisnosti dobila je manji broj glasova nego što su očekivali u toj stranci.

Martin i Mladen uzeli su svaki po jedno pivo koje su im ponudili u stožeru. Dok je ispijao gutljaj piva, Martin je ugledao profesora Stjepana koji je i tada, u trenucima slavlja bio ozbiljna lica. On je uvijek zadržavao prisebnost i nije dopustio emocijama da ga ponesu.

- Socijalna stranka dobila je najveći broj glasova u mojoj izbornoj jedinici, dok je Stranka Hrvatske Nezavisnosti podbacila. Mi smo drugi po broju glasova - radosno je rekao Martin.

- Takvi su rezultati manje - više i u drugim izbornim jedinicama u Jablangradu i u okolici - hladno je odvratio Stjepan.

Martin se čudio što je on tako hladan. „Iako Zemaljska stranka nije dobila najveći broj glasova, ipak se nalazi u pobjedničkoj koaliciji,“mislio je Martin. Njemu je to bio dovoljan razlog za slavlje. „Sada će se neke stvari u Jablangradu promijeniti,“razmišljao je on, dok je ispijao pivo. Još je neko vrijeme ostao u stožeru Zemaljske stranke, razgovarao s drugim članovima dajući svoje mišljenje o izborima i nadanjima o boljoj budućnosti koja ih sve čeka u novoj, 2000 - toj godini. Kada mu je sva ta buka dosadila, krenuo je doma, radostan i uzbuđen što je i on dao mali doprinos pobjedi koalicije oporbenih stranaka nad Strankom Hrvatske Nezavisnosti koju je u Jablangradu zastupao njemu omrznuti ravnatelj Jakov.

„Očito je da su se Jakov i njegova ekipa zamjerili mnogima u ovom gradu, ne samo meni,“razmišljao je zadovoljno Martin dok je ulazio u stan. Roditelji su pratili vijesti na radiju i televiziji i također bili uzbuđeni, radujući se novom početku za Jablangrad i cijelu Hrvatsku. Oni su također izašli na izbore i dali svoje glasove Zemaljskoj stranci.

Martin im je rekao svoje dojmove s izbornog mjesta. Još su neko vrijeme pričali, a onda krenuli na počinak, iako im se i nije spavalo. Bila je prošla ponoć, novi dan je počeo, a s njim je trebala početi i bolja budućnost za sve njih.

Prema službenim rezultatima na razini cijele Hrvatske, Stranka Hrvatske Nezavisnosti doživjela je poraz. Dio glasača uskratio joj je povjerenje, vjerujući da će Socijalna stranka i druge manje stranke u suradnji s njom povesti Hrvatsku u bolju budućnost. Zemaljska stranka imala je znatnu podršku birača u nekim gradovima i županijama, pa tako i u Jablangradu i njegovoj okolici. Kao takva, Zemaljska stranka bila je važan partner Socijalnoj stranci u sastavljanju većine u Saboru kao i u sastavljanju nove vlade. Iako poražena od koalicije različitih stranaka, Stranka Hrvatske Nezavisnosti i dalje je imala veliki broj glasača, iako nije više imala većinu u Saboru. Sada je ona postala najveća oporbena stranka.

Nakon godina i godina prevlasti Stranke Hrvatske Nezavisnosti došlo je vrijeme da neke druge stranke preuzmu vlast i pokušaju promijeniti stanje u zemlji. Martin i njegovi roditelji bili su oduševljeni simpatizeri Stranke Hrvatske Nezavisnosti u prvoj polovici 1990 - ih, ali su kasniji događaji u Jablangradu i diljem Hrvatske ohladili njihov žar. Ponajprije zbog pretvorbe i privatizacije brojnih poduzeća koja su kasnije otišla u bankrot, a radnici u velikom broju ostali bez posla. Martinov otac imao je sreću da je početkom 1990 - ih otišao u punu starosnu mirovinu.

Na Martinov zaokret prema Zemaljskoj stranci velikim dijelom utjecao je ravnatelj Jakov koji ga nije htio zaposliti u rujnu 1994. godine. Jakov je dao prednost arhivistici Željki, iako ona nije bila prosvjetni djelatnik po struci. Nakon što je dobio stalan posao u Srednjoj školi Jablangrad početkom 1997., Martinova radost ubrzo je splasnula zbog svih neugodnosti koje je doživljavao u školi iduće dvije godine. Vjerovao je kako će se sada, nakon pobjede koalicije oporbenih stranaka nad Strankom Hrvatske Nezavisnosti neke stvari promijeniti na bolje ne samo za njega, već i za mnoge druge ljude u Hrvatskoj.

16. Političke promjene u Jablangradu 2000. godine i njihov utjecaj na srednju školu

Rezultati parlamentarnih izbora imali su utjecaja i na zbivanja u Srednjoj školi Jablangrad. U utorak, 8. veljače 2000. godine ravnatelj Jakov zakazao je sjednicu Nastavničkog vijeća na kojoj se raspravljalo o tekućoj problematici.

- Ovo je moja posljednja sjednica Nastavničkog vijeća! Objavljujem da podnosim ostavku na mjesto ravnatelja škole. Školu će do daljega voditi kao v. d. ravnateljica školska psihologinja Barbara koju imenujem na tu dužnost. Zahvaljujem svima na suradnji. Bilo mi je zadovoljstvo voditi ovu školu. Oprostite mi ako sam vas na neki način povrijedio jer nikada nisam namjerno radio ni protiv koga - rekao je iznenada ravnatelj Jakov.

- Hvala vam ravnatelju na svemu što ste učinili za našu školu - rekla je profesorica Dubravka, dok je dio kolektiva zapljeskao.

Martin je sjedio i šutio. Ovo je bilo iznenađenje za njega. „Što ovo treba značiti? Pa on treba biti ravnatelj još četiri mjeseca do isteka mandata,“razmišljao je Martin.

- Što ćete sada raditi? - pitala je jedna profesorica.

- Odlazim na novu dužnost. Kao profesor biologije i kemije dobio sam mjesto savjetnika za biologiju u Ministarstvu edukacije. Radit ću na planovima za unapređenje nastave biologije u srednjim školama - odgovorio je Jakov, nasmiješio se, kimnuo glavom na pozdrav, a zatim izašao iz zbornice i krenuo prema svom uredu.

Nastavnici su se počeli razilaziti usput komentirajući odlazak ravnatelja Jakova. Martin je krenuo doma jer mu je završila nastava za taj dan.

„Sjajno! Izvukao si se, Jakove! Nakon svih afera koje su se dogodile u školi za vrijeme tvog mandata, odlaziš na novu višu funkciju gdje ćeš raditi u uredu i nećeš biti u direktnom kontaktu s učenicima, njihovim roditeljima i nastavnicima,“razmišljao je Martin dok je išao doma.

Ravnatelj je spomenuo kako nikada nije namjerno radio ni protiv koga. „Ja sam valjda iznimka koja potvrđuje pravilo,“mislio je dalje Martin,“mene se ne računa.“ Kad je došao doma, Martin je roditeljima priopćio vijest. Oni su bili iznenađeni, ali ne zadugo. Složili su se s Martinovim zaključkom kako će Jakovu biti bolje kao savjetniku u Ministarstvu nego kao ravnatelju škole. Manje stresa na poslu, rad u redu za dobru plaću. Nije loše, Jakove!

- On će raditi kao savjetnik za biologiju na unapređenju nastave biologije u srednjim školama. Mnogo će unaprijediti tu nastavu, kao što je unaprijedio nastavu i cjelokupni rad u Srednjoj školi Jablangrad - rekao je Martin cinično.

- Tko će sada biti novi ravnatelj? - pitao je Martinov otac.

- Za v. d. ravnateljicu škole imenovao je psihologinju Barbaru. Ona će voditi školu do daljega. Nikakvo čudo da je nju izabrao za svoju nasljednicu. Barbara mu je bila jedna od najvjernijih suradnica - odgovorio je Martin.

- Ti koji si ispao loš ostaješ raditi, a „dobri“ ravnatelj odlazi! Možda je to zbog tvojih žalbi u Ministarstvo? Odlazi jer je napravio previše loših stvari - rekla je Martinova majka.

- Moguće je i to. Neka, samo da ga se riješim. Novi ravnatelj, tko god bio, ne može biti gori od njega - odvratio je Martin s olakšanjem, sretan što se više neće sukobljavati s Jakovom.

Vjerovao je da će sada situacija u školi biti bolja za njega te da više neće imati potrebe za pisanjem žalbi prosvjetnim vlastima.

- Oni se tebe trebaju sramiti, a ne ti njih - tješila je majka Martina, misleći na ponašanje ravnatelja Jakova i njegovih prijatelja u kolektivu.

- Da imaju srama, ne bi se prema meni ponašali tako kako su se ponašali sve vrijeme otkako sam došao raditi u školu - odgovorio je Martin.

Nakon što je Jakov podnio ostavku na mjesto ravnatelja škole, raspisani su izbori za novog ravnatelja. U idućih desetak dana javilo se četvero kandidata. Glavni kandidat bio je Petar, inženjer strojarstva i predsjednik lokalnog ogranka Zemaljske stranke. On je smatrao da je sada prava prilika za njega da ostvari toliko žuđeni san za karijerom. Druga kandidatkinja bila je školska psihologinja Barbara, uzdanica bivšeg ravnatelja i aktualna v. d. ravnateljica škole. Barbara je planirala iskoristiti trenutni položaj v. d. ravnateljice nadajući se da će je većina nastavnika u kolektivu izabrati za ravnateljicu.

Treća kandidatkinja bila je profesorica Antonija, u to vrijeme u odličnim odnosima s gradonačelnikom Albertom, bankarom Vilimom i lokalnim poduzetnikom Franjom. Nije ona bila posebno sposobna za vođenje škole, barem ne više od bivšeg ravnatelja Jakova. Ipak, Antonija je smatrala da na temelju svojih društvenih veza i poznanstava u gradu ima mogućnost postati ravnateljica škole. Četvrta kandidatkinja bila je profesorica Marijana, voditeljica druge smjene u školi.

Na sjednici Nastavničkog vijeća održanoj potkraj veljače 2000. većina nastavnika je tajnim glasovanjem za novog ravnatelja izabrala Petra. On je kolegama zahvalio na ukazanom povjerenju. Martin je također glasovao za njega. Nije o Petru imao neko posebno dobro mišljenje, baš kao ni o ostalim kandidatima. Martin je zamjerio Petru što ga nije imenovao predsjednikom ogranka Mladeži Zemaljske stranke u Jablangradu potkraj travnja 1999. prilikom osnivanja ogranka, iako mu je Petar ponudio tu mogućnost a Martin je prihvatio. Bez obzira na to, dao je glas Petru jer su mu se drugi kandidati činili još gorim.

„Sve tri kandidatkinje su ulizice bivšeg ravnatelja, a Antonija je ulizica i od gradonačelnika i lokalnih poduzetnika. Petar barem nije to. Kakav god bio, on je njima oporba,“mislio je Martin dok je Petar držao govor zahvaljujući kolegama na podršci.

Psihologinja Barbara dobila je tek tri glasa, od toga jedan je bio njezin. Očito nije uživala povjerenje kolektiva kao što je mislila. Profesorice Antonija i Marijana dobile su svaka po desetak glasova. Kolektiv je izrazio svoje mišljenje i odlučio većinom podržati Petra koji je bio energičan i poduzetan, pravi tip za novog ravnatelja škole.

- Čestitam vam, kolega Petre - rekao je Martin pružajući mu ruku nakon što je završila sjednica Nastavničkog vijeća. Drugi kolege također su mu čestitali, pa Martin nije htio biti iznimka.

- Hvala, Martine - zahvalio mu je Petar, rukujući se s njime uz veliki osmijeh.

Martin je zadovoljno krenuo doma reći roditeljima dobru vijest. Nadao se da će sada i njegov položaj u školi biti kudikamo bolji. „Kako god, glavno da sam se riješio ravnatelja Jakova,“razmišljao je Martin,“novi ravnatelj Petar imat će posla preko glave dok u školi napravi kakav - takav red.“

Ministarstvo edukacije uskoro je potvrdilo Petra kao novog vršitelja dužnosti (v. d.) ravnatelja škole. Njemu se to nije svidjelo. Petar je bio razočaran. Nadao se da će biti imenovan ravnateljem škole, a ne tek vršiteljem dužnosti ravnatelja, to jest, privremenim ravnateljem.

Ipak, bez obzira na razočaranje, Petar je prionuo novom poslu. U školi se osjetio dašak promjene. Nastavnici su redovitije išli na nastavu i savjesnije obavljali svoj posao. Martin je bio zadovoljan. Više nije trpio provokacije pojedinih kolega sad kad je njihov voljeni Jakov otišao iz škole. Profesorica Dubravka kao voditeljica aktiva povijest - geografija nije baš voljela Petra, ali je bila ljubazna pred njim.

„Njoj je svakako bolje odgovarao bivši ravnatelj. Bilo bi lijepo kad bi Petar iduće školske godine mene imenovao voditeljem aktiva povijest - geografija, tek toliko da Dubravka ne bude na toj dužnosti unedogled,“mislio je Martin,“ona je voditeljica aktiva već godinama i vrijeme je da je se smijeni. Ionako ništa ne radi na toj dužnosti.“

Voditelj aktiva bila je dužnost na godinu dana. Ravnatelj škole imenovao bi voditelje aktiva početkom nove školske godine. Bivši ravnatelj Jakov imao je svoju ekipu kojoj je vjerovao i ti su ljudi godinama obnašali dužnost voditelja svojih aktiva. U svakom aktivu bili su profesori jednog ili više srodnih predmeta, pa su tako u Srednjoj školi Jablangrad postojali aktivi fizike i matematike, aktiv stranih jezika, aktiv hrvatskog jezika, aktiv povijest - geografija i tako dalje. Dužnost voditelja aktiva bila je da prati druge kolege kako rade svoj posao te da povremeno sazove sjednice aktiva na kojima bi se raspravljalo o tekućim problemima u nastavi iz pojedinih predmeta, o mogućim odlascima profesora na seminare iz njihovih predmeta, o stručnom usavršavanju i tome slično.

Dubravka nije voljela sazivati sjednice aktiva, jer je to za nju bilo gubljenje vremena. Ona je radije otišla na trač partiju u Gradsko poglavarstvo kod gradonačelnika ili negdje dalje u grad svojim poslom. Biti voditelj aktiva povijest - geografija za Martina je značio napredak u njegovoj prosvjetnoj karijeri, pa je stoga i razmišljao da zamoli ravnatelja Petra da njega imenuje voditeljem aktiva za iduću školsku godinu. Uostalom, Dubravka je bila članica Gradskog poglavarstva tijekom 1990 - ih, a u školi je uz dužnost voditeljice aktiva povijest - geografija obnašala i dužnosti sindikalne povjerenice i članice Školskog odbora. Ona je voljela skupljati funkcije u školi i izvan nje i na taj način dokazivati se u javnosti.

„Umišljena i nesposobna glupača! U javnosti glumi veliku facu, a ništa ne radi ni na jednoj od tih svojih funkcija. Takvi su ovu zemlju i doveli u krizu! Ja ne bih prihvatio neku funkciju ako ne bih imao namjeru nešto konkretno i raditi,“mislio je Martin, nemoćan da išta promijeni. Ostajala mu je samo nada da će jednog dana, možda, ipak biti bolje.

Početkom svibnja 2000. v. d. ravnatelj Petar izvijestio je kolektiv na sjednici Nastavničkog vijeća da je škola dobila račun od Porezne uprave. Radilo se o 65 tisuća kuna PDV - a koji je škola trebala platiti za iznajmljivanje sportske dvorane.

- Ja nemam namjeru platiti ovaj račun! Nisam ja bio taj koji je iznajmljivao sportsku dvoranu raznim ekipama za trening besplatno. Zna se koliko po satu košta najam sportske dvorane. To je trebalo biti naplaćeno - rekao je povišenim tonom v. d. ravnatelj Petar.

Kolektiv je šutio. Nitko nije imao ništa za reći o toj temi. „To je maslo bivšeg ravnatelja Jakova. Dobar čovjek nije htio naplaćivati korištenje sportske dvorane raznim amaterskim i profesionalnim ekipama koje su tamo igrale nogomet i košarku. Možda im je naplatio korištenje sportske dvorane i novac stavio sebi u džep, umjesto na račun škole,“razmišljao je Martin, sjedeći na stolici nedaleko od v. d. ravnatelja Petra.

Što je kasnije bilo s tim računom? Petar i drugi zaposlenici škole nisu voljeli o tome govoriti. Po svemu sudeći, taj dug nije naplaćen i otišao je u zastaru. Tako Srednja škola Jablangrad nije platila dug, a i zašto bi? Neplaćanje računa i otpis dugova nisu bili strana pojava u Hrvatskoj.

Malverzacija je bilo i u gradskoj upravi. Tako je u ožujku 2000. godine iz gradskog proračuna Jablangrada nestalo oko 3 milijuna kuna. Nitko nije znao kako! Koalicija oporbenih stranaka na čelu sa Socijalnom strankom tražila je da se provede istraga tko je i na koji način ukrao taj novac, ali Stranka Hrvatske Nezavisnosti koja je zajedno s Naprednom strankom imala natpolovičnu većinu u gradskoj upravi nije se žurila s istragom. Zbog toga su početkom svibnja 2000. oporbene stranke povukle svoje vijećnike iz Gradske skupštine i svoje članove iz Gradskog poglavarstva, a njima su se pridružili i članovi Napredne stranke, pa je Stranka Hrvatske Nezavisnosti ostala u manjini. Oporbene stranke tražile su ostavku gradonačelnika Alberta i ostatka gradske uprave iz redova Stranke Hrvatske Nezavisnosti. Tako je došlo do krize gradskih vlasti.

Vlada je riješila cijelu situaciju tako što je raspustila gradsku upravu Jablangrada i raspisala prijevremene lokalne izbore za lipanj 2000. Vršitelj dužnosti gradonačelnika postao je Vjekoslav, čelni čovjek Socijalne stranke u Jablangradu.

Na prijevremenim lokalnim izborima pobijedila je koalicija oporbenih stranaka kojoj se priključila i Napredna stranka, dok je dotadašnja vladajuća Stranka Hrvatske Nezavisnosti prešla u oporbu. Pobjednička koalicija na čelu sa Socijalnom strankom formirala je novu gradsku upravu Jablangrada. Novim gradonačelnikom službeno je imenovan Vjekoslav, koji više nije bio vršitelj dužnosti gradonačelnika, već pravi gradonačelnik sa svim pravima i ovlastima koja idu uz tu dužnost.

Nova vlast pokazala se prilično aljkavom. Unatoč istrazi, nije se uspjelo utvrditi kako je i na koji način iz gradske blagajne nestalo 3 milijuna kuna. Nije utvrđeno ni tko je uzeo taj novac. O tome se jednom raspravljalo i u zbornici Srednje škole Jablangrad početkom srpnja 2000. godine.

- Ja ne znam ništa o tome! Ja sam bila samo počasna članica Gradskog poglavarstva - rekla je Dubravka.

- Kako to misliš, počasna članica? - pitala ju je njezina prijateljica, profesorica Violeta iz hrvatskog jezika.

- Pa, znaš, onako, ja nisam donosila nikakve odluke - odgovorila je Dubravka pomalo zbunjeno.

- To znači da je kolegica Dubravka bila članica Gradskog poglavarstva dok se jelo i pilo i novce trošilo, a kad se postavilo pitanje odgovornosti za neke stvari, onda ona više nije bila članica Gradskog poglavarstva, to jest nije bila odgovorna ni za što - drsko je odgovorio Martin.

Kolege su ga pogledale u čudu, iznenađeni njegovim nastupom. Martin nije imao običaj u kolektivu javno izražavati svoje mišljenje jer je znao da kolege neće uvažiti njegovo mišljenje. Ipak je on bio „crna ovca“ u školi. Dubravka je pocrvenjela u licu od bijesa, ali ništa nije rekla jer nije željela otvoreno u zbornici ulaziti u svađu s Martinom, koji je bio bijesan zbog svih nepravdi koje su mu se dogodile u školi proteklih godina. Martin je bio osvetoljubiv i željan da se neke stvari istjeraju na čistac. Nekoliko Dubravkinih prijatelja pogledalo je Martina s prijekorom, ali također ništa nisu rekli. Nakon nekoliko trenutaka tišine, profesorica Violeta promijenila je temu razgovora.

Martin je bio bijesan, gledajući kako se oni koji su školu i cijeli Jablangrad doveli u krizu izvlače nekažnjeno, poput bivšeg ravnatelja Jakova, profesorice Dubravke i bivšeg gradonačelnika Alberta koji je postao vijećnik Stranke Hrvatske Nezavisnosti u Gradskoj skupštini nakon lokalnih izbora i kao takav ostao nedodirljiv. Kada bi ga pitali za nestali novac iz gradskog proračuna, on bi se pravio lud i nevješt, baš kao i profesorica Dubravka i mnogi drugi. Oni su radili najbolje što su znali i mogli, imali su najbolje namjere. Ako je nešto pošlo po zlu, to nije bila njihova krivica. Profesorica Dubravka više nije bila članica Gradskog poglavarstva što je nju teško pogodilo. Izgubila je jednu udobnu fotelju u kojoj je mogla sjediti i uživati, pritom ne radeći ništa korisno.

Kada su bile pripreme za lokalne izbore tijekom svibnja i lipnja 2000., Martin se nadao da će i on biti na listi Zemaljske stranke, ali su ga i ovaj puta zaboravili i v. d. ravnatelj Petar i profesor Stjepan, obojica gradski vijećnici Zemaljske stranke. Oni s njim uopće više nisu razgovarali o politici. Martin je bio duboko razočaran, vidjevši kako za njega nigdje nema mjesta.

- Mogu zaboraviti na bilo kakvu karijeru u Jablangradu, bilo u školi ili u lokalnoj politici - rekao je tih dana Martin svojim roditeljima. - Ja jednostavno ne postojim za Petra i Stjepana, baš kao što nisam bio važan ni ravnatelju Jakovu i njegovoj bandi.

Roditelji nisu znali što bi mu odgovorili. Oni su također bili razočarani jer se situacija za male ljude u Hrvatskoj nije bitno popravila dolaskom nove vlasti 2000. godine.

Martin je bio toliko bijesan da je odlučio da više neće dolaziti na sastanke Zemaljske stranke niti plaćati godišnju stranačku članarinu. „Doveli su me u stranku toliko da bude jedan član više, da ne kažem jedna budala više koja će im plaćati članarinu i glasovati za njihove unaprijed donesene odluke,“mislio je ogorčeno Martin o kolegama Petru i Stjepanu.

- Ta dva glupana nemaju pojma o politici. Sav njihov politički rad u Zemaljskoj stranci svodi se na kritiziranje Stranke Hrvatske Nezavisnosti. Još će svi skupa zajedno voditi grad i ponašati se kao da se ništa loše nije dogodilo. Možda su između sebe podijelili onih nestalih 3 milijuna kuna - rekao je Martin roditeljima uoči prijevremenih lokalnih izbora.

On nije izašao na izbore i nije svoj glas dao nijednoj stranci. Na njegov nagovor, ni njegovi roditelji nisu izašli na izbore. Doista, zašto dati glas nekome tko te ne cijeni i tko treba samo tvoj glas na izborima da bi on mogao uskočiti u neku dužnosničku fotelju?

Sredinom lipnja 2000. godine završila je nastava u školskoj 1999./2000. godini. Nakon što su prošli popravni ispiti i matura/završni ispit te upisi učenika u prve razrede srednje škole, posljednja sjednica Nastavničkog vijeća prije ljetnog odmora za profesore održana je u srijedu, 12. srpnja 2000.

Martin je otišao tjedan dana ljetovati u jedan mali hotel na otoku Korčuli potkraj srpnja. Bio je sam, nije mu bilo stalo do društva. Želio je uživati u moru, suncu i tišini. Zato je odabrao smještaj u jednom jeftinom hotelu u malom mjestu, gdje nije bilo velike gužve s mnogo turista.

„Pravo mjesto za odmor! Mir i tišina svuda oko mene,“mislio je Martin, sunčajući se na plaži. U tom mjestu bilo je nešto domaćih turista, kao i turista iz Slovenije, Italije, Njemačke i Austrije. Martin s nikim nije razgovarao, samo bi s djelatnicima hotela izmijenio pozdrave i rekao nekoliko ljubaznih riječi. Sasvim dovoljno za Martina, kojemu nakon galame i stresova u školi nije trebalo još galame na odmoru. Mir i tišina bili su mu neophodni. Kolovoz 2000. Martin je proveo u Jablangradu, uglavnom se dosađujući i čekajući pripreme za početak nove školske godine.

Prva sjednica Nastavničkog vijeća poslije ljetnog godišnjeg odmora bila je u ponedjeljak, 21. kolovoza 2000. Nakon nje krenule su sjednice aktiva u školi. Sjednica aktiva povijest - geografija održana je dva dana kasnije, u srijedu prijepodne. Profesorica Dubravka kao najstarija djelatnica i voditeljica aktiva opet je uzela sebi svu satnicu geografije u gimnaziji te geografiju u I. razredu knjigovodstvenog usmjerenja, dok je Martin dobio nastavu geografije u ostalim razredima i usmjerenjima škole, ukupno 14 sati nastave geografije tjedno. On je dobio i svoju standardnu satnicu u nastavi povijesti u drugim, trećim i četvrtim razredima gimnazije, također 14 sati nastave tjedno. Bilo je to ukupno 28 sati nastave tjedno. Izvrsno! Za punu normu trebao je raditi u nastavi 21 sat tjedno, a ostalih 7 sati nastave bili su mu prekovremeni rad za koje je trebao dobiti honorare. Martinova satnica ostala je ista kao i prethodne školske godine. Nije bio imenovan razrednikom ni za jedan razred, što je za njega bilo veliko olakšanje. „Jedna briga manje,“ mislio je on.

Martin je bio sretan da ne mora brinuti o tridesetak učenika, među kojima bi se uvijek našlo nekoliko koji bi pravili probleme time što nisu redovito dolazili na nastavu, skupljali su negativne ocjene i bili u verbalnom sukobu s nastavnicima. Po Martinovu mišljenju, bila je to krajnje neugodna dužnost. Svaki razrednik mora biti u komunikaciji s učenicima iz svoga razreda i s njihovim roditeljima, kao i u komunikaciji sa svojim kolegama, drugim nastavnicima. Učenici i njihovi roditelji žale se na pojedine nastavnike, oni se opet žale na pojedine učenike i njihove roditelje. Razrednik je u sredini i svima mora ugoditi, što je često puta nemoguća misija.

Na toj sjednici aktiva osim Dubravke i Martina, svoja zaduženja za iduću školsku godinu dobili su i profesor Davor koji je i dalje trebao predavati povijest u prvim razredima gimnazije te u tehničkim i obrtničkim usmjerenjima, dok je profesor Mladen zadržao nešto satnice povijesti u tehničkim usmjerenjima te nastavu sociologije i Politike i gospodarstva.

Potkraj kolovoza 2000. malu zakusku u zbornici priredio je Goran, profesor poljskog jezika. On je godinama radio u školi na određeno vrijeme predajući latinski te još neke predmete poput etike, nešto malo sati engleskog i Politike i gospodarstva. Dva sata tjedno nastave Politike i gospodarstva dobio je od profesora Mladena, koji je zbog dugog radnog staža imao pravo na takozvani seniorski bonus, to jest pravo da ima smanjenu radnu normu uz istu plaću.

Osim toga, Goran je bio i razrednik u jednom razredu gimnazije, a bio je i organizator nekih kulturnih događanja u školi i gradu. Tako je Goran tijekom 1990 - ih uspio skupiti dovoljno sati nastave i ostalih zaduženja u školi da bi konačno u 2000. godini dobio i stalan posao.

- Dobio sam stalan posao - radosno je Goran kolegama objasnio zašto je donio malo sira, salame, kobasica i nešto bezalkoholnih pića.

- Čestitamo Gorane! - rekli su mnogi kolege, ali ne i Martin.

- Do sada sam radio privremeno, a od sada ću raditi za stalno - rekao je Goran dok su mu kolege nazdravljali.

- Svi smo mi ovdje privremeno, Gorane - odgovorio mu je pomalo šaljivo v. d. ravnatelj Petar.

„Da ti brat Antun nije važna ličnost u gradu, ne bi ti ovdje radio ni jedan dan,“mislio je Martin zlovoljno. Nije se pridružio slavlju, niti je to netko od njega očekivao.

Goranov brat Antun bio je sposoban i marljiv čovjek, ljubazan sa svima, pa tako i s ljudima iz oporbenih stranaka. Antun je radio u Gradskom uredu za urbanizam i prostorno planiranje. U međuvremenu, kao član Stranke Hrvatske Nezavisnosti do 2000. postao je šef tog ureda. Nakon lokalnih izbora u lipnju 2000. Antun je zadržao funkciju šefa tog Gradskog ureda. Uz bratovu podršku koji je zamolio Petra, v. d. ravnatelja Srednje škole Jablangrad da izađe u susret Goranu, on je konačno dobio stalan posao u toj školi.

Doduše, škola je trebala raspisati natječaj u dnevnom tisku za jedno radno mjesto profesora na neodređeno puno radno vrijeme, ali to je bila formalnost. Goran će se javiti na natječaj i njegova će zamolba biti uvažena, dok će svi ostali kandidati (ako ih uopće bude) biti odbijeni. Dugogodišnji djelatnik Srednje škole Jablangrad i brat šefa Gradskog ureda za urbanizam i prostorno planiranje imat će prednost pred ostalim mogućim kandidatima.

Martin se sjećao kako je 1994. bio odbijen u srednjoj školi, dok je Goran dobio nekoliko sati geografije da popuni radnu normu. „Tih nekoliko sati geografije tjedno trebao sam dobiti ja, kao profesor povijesti i geografije, a ne Goran,“razmišljao je Martin dok je izlazio iz zbornice, ne želeći glumiti sreću i zadovoljstvo zbog Gorana. Krenuo je doma. Nepravda ga je pratila cijelo vrijeme i oduzimala mu motivaciju za bolji rad u školi. Martin je bio svjestan da je njegova karijera u prosvjeti pokopana te da može biti samo običan nastavnik, dok će drugi, manje sposobni od njega ali podobni napredovati u službi.

Došavši doma, rekao je roditeljima kako ima istu satnicu u nastavi i ista zaduženja kao i prije. Srećom, i ove školske godine ne mora biti razrednik.

- Dobro je - rekla je majka, a s njom se i otac složio.

- A profesor poljskog jezika Goran konačno će dobiti stalan posao u školi, nakon mnogo godina rada na određeno vrijeme - cinično je Martin objavio vijest o skorom Goranovom zaposlenju za stalno.

- Ma da? - čudio se otac.

- Stvarno? - pitala je majka.

- Da, stvarno! Ravnatelj Petar namjestio mu je kojekakva zaduženja uz nešto satnice u nastavi latinskog, engleskog, etike i Politike i gospodarstva. Sa svim tim Goran ima dovoljno sati za dobivanje stalnog radnog odnosa - objasnio je Martin.

- Kako on može predavati latinski i engleski kad nije studirao te predmete? - pitao je Martinov otac.

- Sve se može kad se hoće! - odgovorila je Martinova majka. - Ne zaboravi da mu je brat Antun važna ličnost u gradskoj upravi i da je član Stranke Hrvatske Nezavisnosti. Uz bratovu pomoć, Goran može dobiti sve što poželi!

- Točno! I ne samo Goran. Takvi kao Goran mogu raditi nestručni, otimati posao ljudima koji su pismeniji od njih, primati plaću za svoj loš rad i još dobiti stalan posao. Ne bih se začudio kad bi Goran u budućnosti napravio karijeru kao ravnatelj škole ili tako nešto - s neodobravanjem je govorio Martin, znajući da se on ne može nadati karijeri bez obzira na sve svoje znanje i trud.

- Možda ćeš i ti jednog dana napredovati. Otišao je ravnatelj Jakov, otići će jednog dana sva ta banda, prije ili poslije - tješila je Martina njegova majka.

- Oni će otići, ali će druga banda poput Gorana i njemu sličnih zauzeti vodeće pozicije u gradu i u školi - mrzovoljno je odgovorio Martin - Uzalud je meni moja diploma profesora, dosadašnji rad u školi, kao i članstvo u Zemaljskoj stranci. Ali da, možda jednom ipak bude bolje! Nada umire posljednja!

- Bio bi red da i ti budeš sretan - rekla je majka.

- Nisi ti najgori djelatnik u školi. I ti bi trebao napredovati u službi i biti priznat - složio se otac.

- Trebao bih! Daj Bože da tako bude - uzvratio je Martin.

Profesor Petar bio je ambiciozan čovjek. Nakon što je postao predsjednik ogranka Zemaljske stranke u Jablangradu početkom 1990 - ih, sanjao je o tome da napravi karijeru u prosvjeti i u politici. Međutim, stvari se baš i nisu odvijale kako je on želio. Tijekom 1990 - ih morao je trpjeti ravnatelja Jakova koji je bio ravnatelj škole ponajprije zbog toga što je bio aktivan u lokalnoj politici i predsjednik ogranka Stranke Hrvatske Nezavisnosti u Jablangradu.

Nakon njegova odlaska iz škole na novo radno mjesto savjetnika za biologiju u Ministarstvu edukacije, Petru se pružila prilika da postane ravnatelj škole i on ju je objeručke zgrabio. Međutim, njegovo je razočaranje bilo poprilično kada je iz nadležnog Ministarstva dobio obavijest da je potvrđen kao vršitelj dužnosti ravnatelja a ne kao pravi ravnatelj.

Jedan od razloga zašto Ministarstvo edukacije nije Petru dalo mandat pravog ravnatelja škole mogla je biti i činjenica da je Martin pisao žalbe Ministarstvu u kojima je razotkrio neke loše stvari o školi. Srednja škola Jablangrad došla je „pod povećalo“ prosvjetnih vlasti ne samo zbog Martinovih žalbi, već i zbog žalbi brojnih roditelja od učenika te škole koji su se žalili na ponašanje pojedinih nastavnika. Zbog toga je vjerojatno netko u Ministarstvu edukacije odlučio Petra postaviti za v. d. ravnatelja da vidi hoće li on moći srediti stanje u školi.

Petar je planirao postati i gradonačelnik Jablangrada tijekom proljeća 2000. godine, ali je tu funkciju dobio Vjekoslav, čelni čovjek Socijalne stranke u Jablangradu. Socijalna stranka dobila je više glasova birača na lokalnim izborima u lipnju 2000. od drugih oporbenih stranaka, pa tako i više glasova od Zemaljske stranke. Stoga je novi gradonačelnik Jablangrada postao Vjekoslav, a ne Petar, koji je u gradu bio čelni čovjek Zemaljske stranke. Petar je doduše dobio mjesto vijećnika u Gradskoj skupštini, ali mu to nije bilo dovoljno.

Potkraj rujna 2000. godine Petar je napustio školu i mjesto v. d. ravnatelja. Pružila mu se prilika da postane šef Županijskog ureda za edukaciju. Dotadašnji šef otišao je u mirovinu, pa je Petar preko svojih političkih veza u županiji uspio sebi osigurati novo radno mjesto gdje će biti šef, imati dobru plaću i sve ostale pogodnosti a neće se morati gnjaviti s učenicima, njihovim roditeljima i dragim kolegama. O svojoj odluci da odlazi na novo radno mjesto Petar je obavijestio kolektiv na sjednici Nastavničkog vijeća održanoj u drugoj polovici rujna 2000., tjedan dana prije nego što je otišao na novu dužnost.

- I tako, dragi kolege, ja vas napuštam s tugom u srcu. Ovdje mi je bilo tako lijepo i volio sam raditi s vama. Toliko školovanih ljudi na jednom mjestu, vi ste gradska inteligencija, ono najbolje što ovaj grad ima - govorio je Petar glumeći tugu što odlazi iz škole, dok je u sebi jedva čekao da se makne odatle.

- Ostani ovdje - dobacio je netko od profesora iz kuta zbornice. Kolege su se malo nasmijali, ali Petar nije reagirao na ovu provokaciju.

- Kolega Petre, mi razumijemo da je ovo velika prilika za vas, prilika koja se nudi jednom u životu. Nama je potpuno jasno da trebate otići na novo radno mjesto gdje će vaše znanje i radne sposobnosti doći do izražaja - rekla je profesorica Dubravka, koja se također u srcu veselila njegovu odlasku. Petar joj nije bio simpatičan kao bivši ravnatelj Jakov.

- A tko će voditi školu kad vi odete? - upitao je profesor Josip, voditelj gimnazijske smjene. On se potajno nadao da bi napokon i on mogao biti ravnatelj škole, nakon što je dulji niz godina kao voditelj prve smjene bio desna ruka bivšeg ravnatelja Jakova.

- Novi v. d. ravnatelj škole, bolje reći ravnateljica bit će profesorica Zlata. Vjerujem da će ona uspješno voditi školu na opće zadovoljstvo učenika i nastavnika - odgovorio je Petar.

- Hvala! - odgovorila je Zlata uz veliki osmijeh, sva sretna što joj se pružila prilika da vodi školu, pa makar i kao v. d. ravnateljica.

„Naravno da će Zlata biti nova v. d. ravnateljica, kad je njezin otac šef Gradskog ureda za gospodarstvo. Tatina kći ne smije biti ponižena,“mislio je Martin dok je sjedio u zbornici i pažljivo slušao što govore Petar i drugi čelni ljudi škole.“Sve to ide po nekakvoj vezi. Da joj otac nije važna ličnost u gradu, Zlata bi mogla samo sanjati o tome da bude ravnateljica škole. Što se tiče Petra, on je iskoristio svoje političke veze da se makne iz škole i ode na dobro plaćeno radno mjesto u županijskoj upravi. Njemu je mjesto v. d. ravnatelja škole bilo samo odskočna daska za dalje, baš kao i bivšem ravnatelju Jakovu. Zato i imamo nered u školi jer ravnatelji u prvom redu brinu o svojoj karijeri. Žalosno!“

Tako je Petar potkraj rujna 2000. otišao na mjesto šefa Županijskog ureda za edukaciju, a Zlata je postala v. d. ravnateljica škole. Ona je bila vesela i simpatična brineta, uvijek spremna na razgovor i dati nekome savjet kako da nešto napravi bolje. Martinu je ona bila simpatična, iako je podržavala arhivisticu Željku koju je željela vidjeti u školi na radnom mjestu profesorice povijesti. Zlata je također posljednjih godina kao razrednica stala na stranu svog razreda iz elektro usmjerenja, smatrajući da se Martin loše ponaša prema njima. Držala je stranu svojim učenicima, a ne Martinu kao kolegi, što joj je on tada zamjerio.

„Ne treba biti zlopamtilo,“razmišljao je Martin o Zlati,“mogla je i neka mnogo gora osoba postati v. d. ravnateljicom, poput Dubravke.“ Bilo mu je jasno da će sa Zlatom morati imati prijateljske i kolegijalne odnose, s obzirom da mu je ona postala šefica.

Zlata je imenovana v. d. ravnateljicom, ali je ona svakako željela biti ravnateljica škole u punom smislu riječi. Stoga je Zlata objavila natječaj za radno mjesto ravnatelja/ ravnateljice škole. Ovaj puta bilo je dvoje kandidata - Zlata i profesor Slavko. Slavko je bio čovjek stroga lica i držanja, pravi mrgud. Predavao je hrvatski jezik u gimnaziji i učenici ga nisu voljeli zbog njegove pretjerane strogoće prilikom ocjenjivanja, a ni među kolegama nije bio popularan. Bilo je samo nekoliko kolega i kolegica s kojima je on razgovarao u školi. Ostali nisu bili dostojni da s njim govore i Slavko im se obraćao samo službeno i to kada bi baš morao. Tako se ponašao i prema Martinu. Ipak je on bio voditelj aktiva hrvatskog jezika i kao takav velik u vlastitim očima.

Na sjednici Nastavničkog vijeća održanoj u petak, 27. listopada 2000. od prisutnih 53 profesora njih 44 dalo je glas Zlati, među njima i Martin. Slavko je dobio 9 glasova i na licu mu se ogledalo nezadovoljstvo. Zlata je zahvalila svima koji su glasovali za nju i tako joj ukazali povjerenje, a zahvalila je i kolegi Slavku kao protukandidatu. On se kiselo nasmiješio.

„Tako ti i treba! Nije ti dovoljno što si voditelj aktiva hrvatskog jezika, već hoćeš biti i ravnatelj! Da ne bi!“ zlurado je razmišljao Martin slušajući Zlatin govor i gledajući smrknuto Slavkovo lice. Njemu je bila draža Zlata, iako se nije baš prijateljski prema njemu ponašala proteklih godina. Ipak, Martin je smatrao da od dva zla treba birati ono manje. Po njegovu mišljenju, simpatična Zlata bila je manje zlo od namrgođenog i bahatog Slavka.

Tako je Zlata dobila priliku da pokaže što zna o vođenju škole. Iako je predavala matematiku i fiziku, predmete koji mnogi učenici nisu baš voljeli, ona je bila voljena od učenika i od kolega. Ne samo zbog uvaženog oca, nego i zbog njezine vedre naravi i spremnosti da naporno radi s učenicima kako bi im objasnila dosta teško gradivo iz predmeta koje je predavala. Bez obzira što je popriličan broj učenika tijekom školske godine kod nje nakupio negativne ocjene, oni bi svi manje - više potkraj nastave naučili neke osnovne stvari. Učenici su trebali naučiti barem tablicu množenja tako da im Zlata može dati pozitivne ocjene iz matematike, ako ne na kraju nastave, a ono na popravnim ispitima u ljetnom i jesenskom roku. Slično je bilo i u nastavi fizike. Učenici su trebali naučiti neke osnovne stvari iz važnijih nastavnih jedinica i dobili bi bez problema barem prolaznu ocjenu.

Između svih ostalih poslova vezanih za vođenje škole, Zlata je morala odlučiti što učiniti s Danom škole, koji se slavio svake školske godine 3. prosinca. Tada je bio rođendan bivšeg ravnatelja Jakova, pa se postavilo pitanje treba li Dan škole slaviti i dalje na taj dan ili ga prebaciti na neki drugi dan.

Na sjednici Nastavničkog vijeća održanoj sredinom studenog 2000. raspravljalo se i o toj temi. U kolektivu je bilo nekoliko prijedloga. Jedan je bio da se Dan škole slavi na isti dan kao i do sada. Neki su nastavnici predlagali druge datume, ali je na kraju većina ipak prihvatila prijedlog Antonije, profesorice hrvatskog jezika. Ona je smatrala da novi Dan škole treba biti 6. prosinca na blagdan svetog Nikole, zaštitnika rimokatoličke župe u Jablangradu. Kao velikoj vjernici, njoj je taj prijedlog izgledao sasvim u redu. Osim toga, dosadašnji Dan škole slavio se 3. prosinca pa ne bi bilo velikog odstupanja u datumima. Prijedlog je zvučao razumno i prihvaćen je većinom glasova na Nastavničkom vijeću.

Martin je također dao svoj glas za ovaj prijedlog, koji se činio ne samo razumnim, već i pomalo ulizivačkim po njegovu mišljenju. „Dosada se kolektiv klanjao velikom ravnatelju Jakovu slaveći Dan škole na njegov rođendan, a sad će s malom promjenom u datumu svi ili barem dio kolektiva glumiti velike vjernike i ulizivati se župniku,“mislio je on poslije sjednice Nastavničkog vijeća dok je išao doma.

Novi župnik Juraj, koji je potkraj studenog 1999. zamijenio preminulog župnika Filipa nije se činio loš. Dapače! Posjetio je Martina i njegove roditelje prilikom blagoslova obitelji između Božića i Nove godine, točnije 29. prosinca 1999. Župnik je došao u pratnji dvojice ministranata, obavio blagoslov, popričao s Martinom i roditeljima i činio se sasvim u redu. Veselog lica sa sjajnim crnim očima, srednjeg rasta i razgovorljiv, Juraj je izgledao kao utjelovljenje dobrog župnika.

Kako god, kolektiv Srednje škole Jablangrad odlučio je slaviti Dan škole na blagdan svetog Nikole. „Da su neka druga vremena, ljudi ne bi ni mislili slaviti Dan škole na taj dan. Dan škole obilježavao bi se na spomen dan nekog partizanskog narodnog heroja,“razmišljao je Martin o tome kako se vremena mijenjaju, a s njima i ljudi prilagođavaju svoje ponašanje.

17. Dodjela školskog stana na korištenje

Zlata je kao nova v. d. ravnateljica vodila školu bez velikih promjena. Isti ljudi koji su bili oslonac bivšem ravnatelju Jakovu bili su ljudi od povjerenja gospođe Zlate. Ona je imala običaj pozdraviti nastavnike prilikom ulaska u zbornicu riječima:“Zdravo svima koliko vas ima!“ Bila je to njezina mala šala, ali su ubrzo voditelj gimnazijske smjene Josip i još neki profesori počeli istim pozdravom pozdravljati kolege prilikom ulaska u zbornicu.

„Koje ulizice,“mislio je Martin,“dobro da ne počnu nositi frizuru kao Zlata ili se odijevati kao ona. Neki djelatnici škole nisu sretni i ne mogu normalno funkcionirati ako nisu prijatelji s ravnateljem ili ravnateljicom.“

Martin je svoj posao radio kao i prije. Držao je predavanja, ispitivao učenike što je blaže mogao tako da bude što manje negativnih ocjena. S kolegama je kontaktirao tek službeno, ne želeći se upuštati u prisnije odnose s njima. Bilo je dosta nastavnika koji su jedan drugome bili jamac za zajmove za kuću, stan ili auto ili su si jednostavno posuđivali manje svote novca s vremena na vrijeme. Martin nije nikome htio posuđivati novac niti ga od nekoga tražiti.

Slobodno vrijeme Martin je provodio šećući gradom i sjedeći po kafićima i restoranima. Pojesti pizzu ili gablec i popiti pivo za njega je bilo zadovoljstvo. Sresti se s nekim poznatim i malo popričati također mu je bilo drago. Život je išao dalje svojim tokom.

S učenicima i njihovim nepodopštinama Martin nije imao većih problema. Uvijek se našao neki učenik ili učenica u svakom razredu koji su se inatili, ali sve su to bili pojedinačni slučajevi. Tijekom školske 2000./2001. godine nije bilo organizirane hajke protiv Martina kao prethodnih školskih godina. On više nije morao ići na razgovor kod školske psihologinje i objašnjavati svoje ponašanje i rad niti su ga prozivali kolege za bilo što kao prije.

Potkraj svibnja 2001. godine v. d. ravnateljica Zlata raspisala je natječaj za dodjelu školskog stana na korištenje. Bilo koji profesor ili profesorica koji su radili u školi a koji nisu imali riješeno stambeno pitanje mogli su se javiti na natječaj s molbom i uz priloženu dokumentaciju. Martin se nije mnogo premišljao po tom pitanju. Odlučio je tražiti stan od škole, a u toj odluci podupirali su ga i njegovi roditelji.

- Vrijeme je već da imaš svoj stan - rekao mu je otac.

- Trebaš se osamostaliti - smatrala je i Martinova majka.

Martin je napisao molbu za dodjelu školskog stana na korištenje u kojoj je istaknuo da je bivši učenik škole i sadašnji stalni zaposlenik. Uz molbu predao je kopije domovnice, diplome i rješenja iz katastarskog ureda kojim je potvrđivao da nema nikakve nekretnine, to jest da živi u stanu s roditeljima.

Sve te papire Martin je predao v. d. ravnateljici Zlati u njezinom uredu početkom lipnja 2001. Ona je primila njegovu dokumentaciju bez komentara. Osim Martina, školski stan na korištenje tražio je i Davor, profesor povijesti i prognanik iz Vojvodine, koji je već desetak godina živio kao podstanar u Jablangradu, iako mu je bivši ravnatelj Jakov obećao dodjelu školskog stana čim je došao tražiti posao u školi. Bilo je to prazno obećanje. Jakov je Davora vukao za nos sve te godine. Davor se ponadao da bi sada konačno mogao dobiti školski stan.

Ipak, po završetku natječaja za dodjelu stana, Martina i Davora dočekalo je neugodno iznenađenje. Školski odbor odlučio je školski stan na korištenje dodijeliti Andriji, računovođi škole. On je bio član Zemaljske stranke i vijećnik te stranke u Gradskoj skupštini. Kao takav, Andrija je bio prijatelj s profesorom Stjepanom i bivšim v. d. ravnateljem Petrom, također gradskim vijećnicima Zemaljske stranke. Njih dvojica podržali su Andrijinu molbu za dobivanjem školskog stana na korištenje. On nije bio neki naročiti djelatnik jer je glavninu poslova u vezi knjigovodstva i računovodstva škole odradila stara i iskusna knjigovođa Nataša.

Kao sin jedne uglednije obitelji u Jablangradu, k tome i lokalni političar, Andrija je u očima Školskog odbora bio prava osoba za dodjelu školskog stana na korištenje. Iako je taj stan bio označen kao „profesorski,“ to jest stan koji je trebao dobiti neki profesor ili profesorica koji nemaju riješeno stambeno pitanje, članovima Školskog odbora to nije bio problem, baš kao ni v. d. ravnateljici Zlati.

U Školskom odboru bila je i profesorica Dubravka, voditeljica aktiva povijest - geografija. Ona je u svom aktivu imala dva djelatnika (Martina i Davora) s neriješenim stambenim pitanjem, ali je to nije smetalo da glasuje za prijedlog v. d. ravnateljice Zlate da se stan dodijeli računovođi Andriji.

Nakon što je Zlata na oglasnoj ploči u zbornici škole stavila obavijest o rezultatu natječaja, to jest obavijest tko je dobio školski stan na korištenje, Martin i Davor bili su više nego ogorčeni. Martin nije rekao ni jednu riječ protesta, znajući da ne vrijedi išta reći. Bilo mu je više nego jasno da je Zlata ista hulja kao i bivši ravnatelj Jakov te da se od nje nema čemu dobrom nadati. Razočarani su bili i Martinovi roditelji.

Za razliku od Martina, profesor Davor otišao je u ured v. d. ravnateljice Zlate i izvikao se na nju zbog krajnje nepoštene i pristrane odluke da se profesorski stan dodijeli nekome tko nije profesor, dok se taj isti stan uskratio njemu kao prognaniku i podstanaru, iako mu je stan obećan još 1991. godine, kada je došao raditi u Jablangrad. Zlata ga je pokušala smiriti riječima kako će se i za njega naći neko rješenje, obećavši mu pomoć u rješavanju stambenog pitanja, ali joj Davor nije vjerovao. On je izgrdio i profesoricu Dubravku u kabinetu povijest - geografija što ga nije podržala u njegovu zahtjevu, a ona se opravdavala da nije bila jedina članica Školskog odbora, to jest da je većina u Školskom odboru glasovala za tu odluku.

Davor je volio u slobodno vrijeme sjediti po gostionicama u Jablangradu i s prijateljima ispijati pivo. Za vrijeme školskih praznika tijekom ljeta 2001. godine Davor je radio predstavu po gostionicama kritizirajući rad Zlate i Školskog odbora, tvrdeći kako su ga prevarili u vezi školskog stana. Okupljeni oko Davora, njegovi prijatelji uživali su u tračevima i pričama o događanjima u Srednjoj školi Jablangrad dajući i sami svoje komentare.

Martin je bio ljut na Zlatu i članove Školskog odbora baš kao i Davor, ali mu je potajno bilo drago što Davor nije dobio školski stan. Proteklih godina Davor je zajedno s informatičarom Jozom mnogo puta verbalno napadao Martina zbog kašnjenja na nastavu, iako su i drugi zaposlenici kasnili na nastavu. Nikome se nije žurilo ići u razredne učionice među učenike. Osim toga, i Davor je kasnio gotovo na svaki sat po desetak minuta, a nije bila rijetkost da i ne dođe na neki sat jer tobože nije znao da taj sat ima nastavu povijesti u nekom razredu. Ipak, kasnije bi u razredne dnevnike upisao sve te neodržane sate kao da ih je održao, što je bilo kršenje propisa.

Davor je verbalno napadao Martina proteklih godina s namjerom da se uliže ravnatelju Jakovu i profesorici Dubravki u nadi da će kritizirajući Martina dobiti školski stan. Ipak, taj mu se plan izjalovio. Informatičar Jozo nadao se da će jednog dana dobiti nastavu informatike u gimnaziji, pa tako više ne bi morao predavati u obrtničkim usmjerenjima gdje je radio već godinama, ali i ta želja ostala je samo san.

„Neka, neka! Tako vam i treba obojici! Mislili ljigavci da će napadajući mene i ulizujući se šefovima u školi ostvariti svoje ciljeve. E, nećete! Na tuđoj se nesreći sreća ne gradi,“mislio je Martin u ljeto 2001. Bilo mu je jasno kako dolaskom Zlate na čelo škole za njega situacija nije postala bitno povoljnija. Ona mu nije bila prijatelj i nije od nje mogao očekivati ništa više dobra nego od Jakova i Petra, prijašnjih ravnatelja škole.

18. Martinova svađa s v. d. ravnateljicom Zlatom i profesoricom Dubravkom

Ljeto 2001. za Martina je prošlo uglavnom kao i prijašnja ljeta. Tjedan dana potkraj srpnja proveo je na moru u jednom jeftinijem hotelu u okolici Zadra, dok je ostatak ljeta bio doma. Dosađivao se, povremeno šetao gradom, sjedio po kafićima i s ono malo prijatelja s kojima se još družio raspravljao o svemu i svačemu. Između ostaloga, Martin se žalio na loš tretman u školi. Prijatelji su suosjećali s njim, ali mu nisu mogli pomoći.

U ponedjeljak, 20. kolovoza 2001. bila je prva sjednica Nastavničkog vijeća nakon ljetnih praznika. Profesori su se okupili, a v. d. ravnateljica Zlata odredila je plan rada za iduća dva tjedna prije početka nastave. Trebalo je ispitati preostale učenike na popravnim ispitima u jesenskom roku, obaviti upis u prve razrede srednje škole u tehničkim i obrtničkim usmjerenjima gdje je još bilo slobodnih mjesta. Gimnazija i knjigovodstveno usmjerenje bili su popunjeni već u ljetnom roku. Osim toga, trebalo je održati sjednice aktiva i odrediti satnicu nastave profesorima po pojedinim predmetima i razredima, to jest odrediti koji će profesor ili profesorica u kojem razredu predavati koji predmet.

Sjednica aktiva povijest - geografija bila je određena za idući dan, u utorak, 21. kolovoza 2001. Na sjednici su bili nazočni profesorica Dubravka, profesori Mladen, Davor i Martin te v. d. ravnateljica Zlata i novi satničar Mirko, koji je kao apsolvent matematike i fizike već deset godina radio u Srednjoj školi Jablangrad a da ga nitko nije pitao kad on misli konačno diplomirati. Kao satničar, Mirko je bio zadužen da izradi raspored sati nastave za sve razrede u školi i za sve nastavnike, to jest, on je trebao sastaviti tablicu u kojoj bi se jasno vidjelo koji razred koji sat ima neki predmet tijekom radnog tjedna od ponedjeljka do petka. Tu je dužnost dulji niz godina obavljao Branko, također profesor matematike i fizike. Nakon imenovanja za v. d. ravnateljicu, Zlata je tu dužnost dala mlađem kolegi Mirku. Neka se uči kako se radi raspored sati! Iz nekog razloga, u Srednjoj školi Jablangrad nastavnici matematike i fizike radili su raspored sati. Možda zbog toga što su ravnatelji te škole mislili kako je sastavljanje rasporeda sati za cijelu školu neka vrsta matematičkog zadatka pa su ljudi koji predaju matematiku najbolji za taj posao.

Mirko je bio iz Osijeka i putovao je na posao u Jablangrad. Nije mogao dobiti posao u svom kraju, pa je putovao svaki radni dan na posao u Jablangrad. Unatoč činjenici da je njegov apsolventski staž već odavno prošao i da je trebao diplomirati, on se u školi još uvijek vodio kao apsolvent. Martin je mogao biti apsolvent 16 mjeseci, ali je diplomirao samo mjesec dana kasnije nakon što je postao apsolvent. Za razliku od njega, Mirko i neki drugi zaposlenici škole mogli su biti apsolventi i mnogo dulje nego što im je iznosio službeni apsolventski staž tijekom kojega su trebali položiti sve ispite, napisati i obraniti diplomski rad. Martina je strašno živcirala ta nepravda. Mirko je bio debeo i sitnog rasta, s naočalama i kovrčavom crnom kosom. Znao se ulizivati šefovima u školi, pa je tako uspio sačuvati radno mjesto nastavnika matematike i fizike iako nije diplomirao.

„Kad sam ja kao profesor s diplomom došao u školu tražiti posao u rujnu 1994., mene je ravnatelj Jakov odbio po kratkom postupku zbog arhivistice Željke,“ljutito je razmišljao Martin dok je sjedio u kabinetu povijest - geografija i zajedno s drugim članovima aktiva čekao da počne sastanak. V. d. ravnateljica Zlata nešto je kasnila, pa su ostali nazočni sjedili šutke i čekali da sastanak počne. Svi su bili pomalo nervozni, naročito Davor i Martin, koji su sjedili nasuprot Dubravke. Njoj je bilo neugodno jer je Davor to ljeto u školi i po gradu naveliko kritizirao nju i druge članove Školskog odbora što nije dobio školski stan na korištenje. Za nju je to bila velika uvreda. Ipak je ona bila jedna od starijih djelatnica u školi i šefica Davoru kao voditeljica aktiva povijest - geografija. Što se tiče Martina, on je njoj već poslovično išao na živce i bio problem kojeg se nikako nije mogla riješiti, kao ni ostali šefovi u školi. Martin je bio trn u peti kako bivšem ravnatelju Jakovu, tako i novoj v. d. ravnateljici Zlati i njezinim prijateljima.

Konačno je i Zlata stigla s desetak minuta zakašnjenja. Sastanak je trebao početi u 9,00 sati, a već je bilo 9,10. Ništa zato, Zlata je sve počastila velikim profesionalnim osmijehom.

- Ispričavam se što kasnim, kao ravnateljica imam toliko mnogo posla - reče Zlata sjedajući za stol. - Uvijek me netko nešto pita ili traži. U redu, mislim da možemo početi s podjelom satnice u nastavi za iduću školsku godinu. Kolegice Dubravka, možemo kao i obično prvo krenuti od vaše satnice.

- Ja neću više uzimati prekovremene satove! Dosta mi je toga! Neću i gotovo! - povikao je bijesno profesor Davor, ljut što nije dobio školski stan na korištenje.

Davor je godinama predavao povijest u prvim razredima gimnazije što mu je bio prekovremeni rad. Za to je bio „zaslužan“ Martin, koji nije htio dijeliti satnicu povijesti s arhivisticom Željkom. Nakon njezina odlaska iz škole potkraj kolovoza 1997. ostao je višak u nastavi povijesti u prvim i četvrtim razredima gimnazije. Višak je raspodijeljen tako da je Davor dobio u zaduženje nastavu povijesti u prvim razredima gimnazije, a Martin u četvrtim razredima. Tako je Martin imao 7 sati nastave povijesti tjedno preko radne norme kako bi zaradio honorare za prekovremeni rad, dok je Davor nerado dobio 5 sati nastave povijesti tjedno preko norme da se ne zamjeri bivšem ravnatelju Jakovu od kojeg je uzalud očekivao dobivanje školskog stana.

- Dali ste školski stan osobi koja uopće nije profesor po struci. Sram vas bilo! - pridružio se buntu i Martin. On je također bio zakinut po pitanju dobivanja školskog stana - Išli ste na ruku lokalnom političaru, a ne nekome profesoru koji je zaslužio taj stan.

Zlata je umuknula na trenutak. Bila je u šoku. Nije očekivala ovakav početak sastanka.

- Kolege Davor i Martin, molim vas da se smirite - rekla je Zlata nakon par trenutaka. - Nije sada vrijeme da raspravljamo o tome.

- Točno! To je bila odluka cijelog Školskog odbora, a ne samo ravnateljice Zlate - opravdavala je Dubravka svoju prijateljicu.

- Da, ali u tom Odboru vi i ravnateljica ste glavne. Kako vi kažete, tako će biti! Nemojte se izmotavati na račun ostalih članova Odbora koji rade kako vi kažete - odbrusio je Martin.

Dubravka je pocrvenila od bijesa. Martinovo ponašanje prešlo je sve granice pristojnosti, barem je tako Dubravka mislila.

- Martine, vaše ponašanje je teška nezahvalnost. Ja sam vas zvala da dođete raditi u ovu školu. Borila sam se da vi dobijete posao ovdje - predbacila je Dubravka Martinu.

- Zvali ste me da dođem raditi ovdje kako bih bio dežurni krivac u kolektivu. Kako se ono kaže, ne zovu magarca u svatove da kolo vodi, već da vodi nosi. Baš vam hvala na tom pozivu - cinično je odgovorio Martin na Dubravkino zgražanje.

- Molim? Ja sam vas zvala ovamo da budete dežurni krivac u kolektivu? - Dubravka nije mogla vjerovati svojim ušima što to Martin govori.

- Molim vas kolege, smirite se! - povikala je Zlata, vidjevši da stanje izmiče kontroli.

- Neću više uzimati prekovremeni rad! Neka radi prekovremeno tko god hoće, ja neću! - ponovio je bijesno Davor.

- U redu, kolega Davore, ne morate imati prekovremeni rad ako nećete! Ne tjeram vas na to - pomirljivo je odgovorila Zlata. - Mislim, kolega Davore, mi se ne moramo voljeti, ali moramo surađivati.

- Ne vičite na mene, Davore! Mati bih vam mogla biti - uvrijeđeno je rekla Dubravka.

„Mogla bi mu biti mati, a od njega je starija nekih deset godina. Super Dubravka može rađati i u dobi od deset godina,“mislio je Martin sarkastično, bijesno gledajući u Dubravku. Mladen i Mirko šutjeli su kao zaliveni, šokirani Davorovim i Martinovim ispadima. Bilo im je jasno da je najbolje da šute.

- Dobro, mislim da možemo krenuti s raspodjelom satnice u aktivu - pokušala je doći do riječi v. d. ravnateljica Zlata. - Kolegice Dubravka, vi ćete dobiti satnicu geografije u gimnaziji te u I. razredu knjigovodstvenog usmjerenja, kao i proteklih godina.

- A zašto Dubravka uvijek dobiva satnicu geografije u gimnaziji? Zašto ona ne bi predavala geografiju i u tehničkim usmjerenjima? - bijesno je pitao Martin.

- Zato što sam ja starija djelatnica i voditeljica aktiva - odbrusila je Dubravka. - Ja sam godinama predavala u tim usmjerenjima još dok vi niste ni radili ovdje.

- Sjajno! S obzirom da imate radnog iskustva u tim usmjerenjima, možete opet tamo predavati. Starija djelatnica? Ovdje ima još starijih kolega, koji rade u tehničkim i obrtničkim usmjerenjima - odgovorio je Martin, spreman na svađu. Dugo je čekao trenutak da neke stvari baci Dubravki u lice, bijesan na nju što je rovarila protiv njega u kolektivu prikazujući ga kao problematičnu osobu.

- Prestanite me vrijeđati! Kako se usuđujete? Sram vas bilo! - povikala je Dubravka, izvan sebe od bijesa. Kako se samo taj balavac usuđuje njoj nešto predbacivati?

- Mislim da se ne bi mogao sastaviti raspored sati za kolegicu Dubravku na taj način, da radi u obje smjene - odgovorio je Mirko, koji je kao osoba zadužen za izradu satnice u nastavi za sve profesore pažljivo u bilježnicu zapisivao u kojim razredima i koliko sati tjedno će pojedini profesori imati nastave.

- Kako se baš za nju ne može sastaviti raspored da radi u obje smjene, a za mene i ostale članove aktiva se to može napraviti? - pitao je Martin.

- Eto, ne može se - odgovorio je Mirko.

- Neće se, ne da se ne može - uzvratio je Martin. - Ne smije bivša članica Gradskog poglavarstva i šefica u školi raditi u drugoj smjeni. Kao da je ta druga smjena u Africi!

- Sramite se, Martine! Ovo je nečuveno ponašanje! - ljutito je rekla Dubravka, strijeljajući Martina bijesnim pogledom.

- Martine, dosta bi bilo! Vi imate svoju satnicu geografije, a Dubravka svoju. I točka! Dakle, kolegice Dubravka, vi ćete i ove godine predavati geografiju u gimnaziji i u I. razredu knjigovodstvenog usmjerenja, a bit ćete i voditeljica aktiva - odlučila je Zlata, a Dubravka se s tim složila.

- Vi ćete i dalje koristiti seniorski bonus, zar ne? - upitala je Zlata, a Dubravka je odgovorila potvrdno.

Seniorski bonus omogućavao je starijim djelatnicima s preko 30 godina radnog staža da rade koji sat manje u nastavi tjedno za istu plaću.

- Onda ćete vi Martine preuzeti svu satnicu geografije u ostalim usmjerenjima - rekla je Zlata gledajući u Martina.

- Naravno! Kao i dosada! Tko će preuzeti geografiju u ostalim usmjerenjima ako ne ja? Zato sam i doveden ovamo - odgovorio je Martin ljutito.

Zlata i Dubravka gledale su nijemo u Martina dok je on od bijesa pocrvenio u licu. Nekoliko trenutaka vladala je zlokobna tišina, napetost se osjećala u zraku. Nakon toga, Zlata je nastavila s određivanjem satnice.

- Kolega Davore, vi ćete predavati povijest u tehničkim i obrtničkim usmjerenjima. Nećete više predavati povijest u prvim razredima gimnazije ni u prvom razredu knjigovodstvenog usmjerenja. Tako ćete imati ukupno 20 sati nastave tjedno, to jest šest sati manje nastave nego do sada. Vaša norma je 22 sata tjedno, ali zbog većeg broja usmjerenja u kojima predajete, kao i zbog većeg broja nastavnih programa povijesti po kojima radite, vaša satnica se umanjuje za jedan sat tjedno, pa iznosi 21 sat. To znači da vam nedostaje jedan sat nastave tjedno do pune radne norme. Taj jedan sat nadoknadit ćete tako što ćete ove školske godine biti zapisničar Ispitnog odbora, to jest Odbora za provođenje mature i završnih ispita - rekla je Zlata, a Davor je kimnuo glavom u znak slaganja.

- Vi ćete Martine uz 14 sati nastave geografije dobiti i 8 sati nastave povijesti u drugim i trećim razredima gimnazije, što bi bilo ukupno 22 sata nastave tjedno. Vaša norma je, kao i kolege Davora, 21 sat, što znači da biste imali jedan sat viška tjedno - objasnila je Zlata, dok je satničar Mirko u svoju bilježnicu upisivao razrede i broj sati, kako bi kasnije mogao sastaviti tjedni raspored sati.

„Istu takvu satnicu povijesti i geografije bez prekovremenih sati htio mi je dati i bivši ravnatelj Jakov potkraj kolovoza 1997. Nisam pristao na to onda, a neću ni sada,“razmišljao je Martin.

- Molim da mi se da, kao i proteklih godina, dopusti prekovremeni rad na koji imam pravo prema propisima. To znači da želim uzeti i šest sati nastave povijesti u četvrtim razredima gimnazije, kao što sam imao dosada te još četiri sata nastave povijesti tjedno u prvim razredima gimnazije umjesto kolege Davora. Tako bih imao ukupno 32 sata nastave tjedno, to jest 11 sati tjedno preko norme - smirenim glasom odvratio je Martin.

- Mislim da nije u redu da netko ima prekovremeni rad, dok netko drugi nema posao. To nikako nije u redu! - odvratila je Dubravka ljutito.

- A ja mislim da nije u redu da se meni oduzima pravo na prekovremeni rad, dok u ovoj školi ima sigurno barem deset profesora koji imaju prekovremene sate redovito svake školske godine. Govorim o ljudima iz drugih aktiva. Zabranite i njima prekovremeni rad, kolegice Dubravka - odgovorio je Martin glasom drhtavim od uzbuđenja.

- Kakav bih ja čovjek bila da uzimam prekovremeni rad - odbrusila je Dubravka, dajući do znanja koliko je Martin nepošten.

- Vi ne morate uzimati prekovremeni rad u školi! Vi ste radili dodatno u Gradskom poglavarstvu, a radite dodatno i kao sindikalna povjerenica. Kad ja budem sjedio u Gradskom poglavarstvu, neću ni ja tražiti prekovremeni rad u nastavi - odgovorio je Martin bijesno.

- Ja u Gradskom poglavarstvu nisam zaradila ni kune! - odbrusila je Dubravka.

- Naravno! Vi ste tamo volontirali skupa s gradonačelnikom i ostalim članovima Poglavarstva - rekao je Martin podrugljivo. - Dubravka volonterka! Radi za dobrobit naroda! Kako li je samo ispala iz Gradskog poglavarstva, kad je bila tako dobra?

- Znate što, Martine? Vas se uopće ne tiče što sam ja radila u Gradskom poglavarstvu! Gledajte svoja posla! - odbrusila je Dubravka, sva crvena u licu od bijesa.

- Onda se ni vas ne tiče moj prekovremeni rad! Ako vi nećete raditi prekovremeno, vaša stvar, ali ja hoću, i vi mi to nećete zabraniti! Zabranite drugim djelatnicima ove škole prekovremeni rad! Da vas vidim - uzvratio je Martin bijesno.

Ostali prisutni slušali su sa zanimanjem ovu svađu. Profesori Davor i Mladen su se smješkali, dok se Mirko vrpoljio u fotelji. V. d. ravnateljica Zlata s nevjericom je slušala ovaj razgovor.

- Kolege, molim vas, smirite se! Vi Martine baš želite prekovremeni rad? - pitala je Zlata.

- Želim! Imam pravo na to kao i drugi zaposlenici škole! Ako treba, opet ću se žaliti u Ministarstvo. Što da radim, kad nisam član Gradskog poglavarstva i prijatelj s gradonačelnikom - odbrusio je Martin, riješen da ide do kraja. „Sad je biti ili ne biti! Nema popuštanja,“mislio je on.

Zlati se nije sviđala ideja o mogućoj Martinovoj žalbi. Na osnovu te žalbe, Ministarstvo edukacije može poslati edukacijsku kontrolu koja će ispitivati nju kao v. d. ravnateljicu, profesoricu Dubravku kao voditeljicu aktiva povijest - geografija i još neke čelne ljude u školi. Kontrola uvijek može naći neke propuste u radu i prigovarati njoj kao v. d. ravnateljici, koja je glavna i odgovorna za stanje u školi. Moguće je i da na temelju negativnog izvještaja edukacijske kontrole o stanju u školi Zlata bude smijenjena s mjesta v. d. ravnateljice, a to joj nikako nije išlo u prilog. Ona je željela zadržati stečenu poziciju v. d. ravnateljice i jednog dana biti imenovana pravom ravnateljicom škole sa svim pravima i ovlastima koju ta funkcija donosi. Suočena s Martinovom prijetnjom o mogućoj žalbi, Zlata je odlučila popustiti. Sjećala se koje je probleme imao bivši ravnatelj Jakov zbog Martinovih žalbi prije nekoliko godina.

- U redu, Martine, dobit ćete prekovremeni rad u prvim i u četvrtim razredima gimnazije. Tako ćete imati ukupno 32 sata nastave tjedno, uz punu radnu normu od 21 sat i 11 sati prekovremenog rada. Po predmetima, imat ćete 18 sati nastave povijesti tjedno i 14 sati nastave geografije. Jeste li sada zadovoljni? - upitala je Zlata, smrknuto gledajući u Martina. Najradije bi ga zadavila zbog njegove tvrdoglavosti.

- Zadovoljan sam - odgovorio je Martin, namrgođeno gledajući u Zlatu.

- U tom slučaju, možemo ići dalje. Vi ćete kolega Mladene dobiti svu satnicu Politike i gospodarstva, sociologije i 6 sati povijesti u tehničkim usmjerenjima - rekla je Zlata. Mladen je šutio. Dobio je istu satnicu kao i protekle školske godine. Ništa novo!

- Time je satnica raspoređena. Ostala su dva sata viška nastave povijesti u I. razredu knjigovodstvenog usmjerenja. Taj višak sati dobit će kolega Krešo, koji predaje engleski jezik. On ima tjedno 22 sata nastave engleskog jezika, pa će s ta dva sata povijesti imati prekovremeni rad. Ako nema pitanja, sastanak je završen - rekla je Zlata i pogledala prisutne. Nitko nije imao ništa za reći, pa su se počeli razilaziti.

„Tako je dugogodišnji apsolvent engleskog jezika Krešo dobio dva sata nastave povijesti tjedno u I. razredu knjigovodstvenog usmjerenja, iako nije profesor povijesti, baš kao što nije diplomirao engleski. Predavat će povijest kao nestručnjak i imati prekovremeni rad za koji će dobiti honorare, a ja ne smijem imati prekovremeni rad i to u svojim predmetima, koje sam stručan predavati,“bijesno je razmišljao Martin dok je izlazio iz škole i išao doma.

Mogao je roditeljima i braći javiti dobru vijest da je i za iduću školsku godinu uspio osim pune satnice dobiti i 11 sati prekovremenog rada tjedno, što će mjesečno donositi honorar od preko tisuću kuna. Taj mu je novac bio prijeko potreban. Martin je štedio novce kako bi jednog dana imao dovoljno kapitala kao polog za dizanje zajma u nekoj banci za kupnju manje kuće ili stana. Osim toga, nije bio određen za razrednika ni u jednom razredu, što je također bilo veliko olakšanje za njega.

Osim dodatne zarade, Martin je uzeo prekovremeni rad i zbog mogućnosti da v. d. ravnateljica Zlata i profesorica Dubravka vrate natrag u školu na posao svoju prijateljicu arhivisticu Željku. Ona je tada navodno bila nezaposlena. Umjesto da ide tražiti posao u svoju struku, to jest da ide raditi u neki arhiv, Željka je čekala da joj njezine prijateljice pripreme teren za povratak u Srednju školu Jablangrad. Martin se toga pribojavao. Osim što bi izgubio prekovremeni rad, vrijeđala ga je činjenica da je Željka bila toliko važna šefovima u školi, mnogo važnija od Martina, prosvjetnog djelatnika i bivšeg učenika te škole. Takav stav šefova i kolega ispunjavao ga je bijesom i tjerao da bude nepopustljiv. Uostalom, tko je profesorica Dubravka da mu zabrani prekovremeni rad? Ona je sjedila u Gradskom poglavarstvu tijekom 1990 - ih i sigurno tamo nije bila badava. Ostali kolege također su nastojali zaraditi dodatni novac na ovaj ili onaj način. Martinu je bilo najlakše uzeti prekovremeni rad u nastavi i zaraditi honorare, bez da se muči nekim dodatnim poslovima izvan škole u slobodno vrijeme. Ako Željki treba posao, neka ide raditi u svoju struku, u neki arhiv! Martin nije bio dužan dijeliti s njom satnicu povijesti u Srednjoj školi Jablangrad.

Nastava u novoj školskoj 2001./2002. godini počela je u ponedjeljak, 10. rujna 2001. Taj dan razrednici su održali samo dva sata nastave prije podne u svojim razredima. Uglavnom su održali uvodno predavanje o učeničkim obvezama i rekli učenicima raspored sati u nastavi za prvi radni tjedan. Martin nije bio razrednik, pa je došao u školu nešto prije 8,00 sati ujutro, a kada su razrednici svoje razrede poveli u učionice, on je ostao u školi još 20 - ak minuta, a onda je izašao iz škole. Nitko nije obraćao pažnju na njega, nitko ga ništa nije pitao. „Još bolje!,“mislio je on i krenuo u grad. Sjeo je u jedan kafić i naručio kavu s mlijekom. Barem prvi radni dan u školi nije bio stresan za njega.

19. Novi sukobi između Martina i njegovih kolega u jesen 2001.

Tijekom prvog polugodišta školske 2001./2002. godine Martin je radio svoj posao uz sve radosti i tegobe kao i do tada. Veselio se nastavi u gimnaziji i u knjigovodstvenom usmjerenju, gdje su učenici još koliko - toliko pokazivali interes za učenje, iako je i u tim usmjerenjima svake školske godine bilo sve više lijenih učenika.

„Svake godine stanje je sve gore! Volja za radom i učenjem u učenika slabi. Nikakvo čudo, kad mnogi učenici završe školu gotovo bez ikakvog učenja,“razmišljao je Martin o lošem stanju u Srednjoj školi Jablangrad.

U ostalim usmjerenjima broj učenika koji su marljivo učili i radili bio je ne baš velik. Zašto bi učenici elektro, agroindustrijskog ili trgovačkog usmjerenja uopće učili geografiju ili bilo koji drugi opći predmet poput hrvatskog jezika, povijesti ili stranih jezika? Oni su smatrali da im je dovoljno naučiti nešto iz stručnih predmeta te obaviti stručnu praksu.

Profesori koji su predavali stručne predmete obično su bili i razrednici u tim razredima. Oni su ovisili o tim razredima, jer su predavali svoje stručne predmete samo u tim razredima. Inženjer elektrotehnike nije mogao svoje predmete predavati u gimnaziji ili u agroindustrijskom usmjerenju. Stoga su djelatnici koji su predavali stručne predmete u pojedinim usmjerenjima hvalili učenike tih usmjerenja kako su dobri i umanjivali njihove greške i povremene ispade.

Na kraju nastave u lipnju iz godine u godinu gotovo svi učenici iz tehničkih i obrtničkih usmjerenja imali bi pozitivne ocjene iz stručnih predmeta, pa onda nije bio red da profesori iz općih predmeta kao što su povijest i geografija daju negativne ocjene iz svojih predmeta. Na taj način vršio se psihološki pritisak na Martina i ostale profesore općih predmeta da popuste i daju svim učenicima pozitivne ocjene. U protivnom, ti bi profesori postajali „problem“ za sebe i svoju okolinu. Martin je to mnogo puta do tada već osjetio na svojoj koži.

„Ja ću biti kriv što neki lijeni učenik iz agroindustrijskog ili trgovačkog usmjerenja neće završiti razred! Svojom negativnom ocjenom stat ću na put njegovoj karijeri i upropastiti mu život! Zašto ti učenici ne nauče ono malo najosnovnijeg gradiva pa da im mogu zaključiti prolazne ocjene?“ mislio je Martin, nezadovoljan stavom prema kojem nisu više učenici krivi što imaju negativne ocjene već njihovi nastavnici.

Osim muke s učenicima, Martin je imao problema i s pojedinim dragim kolegicama i kolegama. Među onima koji su radili protiv Martina u kolektivu bila je profesorica Dubravka.

- Mislim da nije u redu da netko ima prekovremeni rad, dok je netko drugi bez posla ili radi s nepunim radnim vremenom - rekla je Dubravka za vrijeme jednog velikog odmora u zbornici potkraj rujna 2001.

- U tom slučaju, zabranite prekovremeni rad svima u ovom kolektivu - uzvratio je Martin. - Nisam ja jedini koji ovdje ima prekovremeni rad. Osim toga, nije u redu zapošljavati nestručnjake u školi umjesto stručnih osoba. To je prava nepravda!

Ostali nastavnici nisu rekli ni riječ, ali su gledali u Martina prijekornim pogledima.

Osim kašnjenja na nastavu, bilo je profesora koji su zamjerali u zbornici kako neki profesori ne pozdravljaju. Bili su to osim Dubravke njezini prijatelji Violeta i Slavko, oboje profesori hrvatskog jezika.

- Neki ljudi prolaze bez pozdrava! Nemaju osnovne kulture! Ako već ne žele razgovarati, da barem pozdrave svoje kolege - znala je tih dana u zbornici reći Dubravka.

- Istina! Prolaze šuteći kao da kolege ne postoje - složila se ulizivački Violeta.

- Trebali bi pozdraviti, To je stvar opće kulture - nadovezao bi se Slavko.

S njima su se redovito slagali drugi članovi kolektiva. Martin je šutio. Znao je da se taj prigovor odnosi na njega. Jednom prilikom rekao je u zbornici kako mu neke kolege nisu htjeli odgovoriti na pozdrav, ali nitko od prisutnih nastavnika nije obratio pozornost na njegov komentar. Martin se nije dalje trudio dokazivati dragim kolegicama i kolegama da su oni ti koji bi trebali pokazati malo više poštovanja prema njemu. On se ponašao pristojno prema njima, a oni su mu zahvalili tako što su podržavali ravnatelja Jakova i profesoricu Dubravku koji su Martina označili kao „crnu ovcu“ u kolektivu i to samo zato što nije htio dijeliti posao profesora povijesti s arhivisticom Željkom.

„Dubravka i njezini prijatelji nikada ne prozivaju one koji ne dolaze na pojedine nastavne satove a poslije upišu te sate u razredne dnevnike kao da su ih održali. Nikada ne prozivaju one koji tijekom školske godine ne obrade ni trećinu nastavnog gradiva iz udžbenika, kao ni one koji poklanjaju pozitivne zaključne ocjene ponekad tražeći od učenika i njihovih roditelja nešto zauzvrat. To su sve drage kolegice i kolege! Samo Martin ne valja,“bijesno je razmišljao Martin, nesretan što nije mogao ništa promijeniti.

- Ti nisi drug, nećeš platiti piće! - prigovorio je Martinu kolega Ilija, nastavnik koji je predavao stručne predmete u metalskom usmjerenju. Bilo je to početkom listopada 2001., kada je Martin nakon odrađenog posla išao doma. - Tvoja braća su bili pravi drugovi, ali ti ne!

- Onda neka te moja braća pozovu na piće, ja neću! Nisi ni zaslužio - kratko mu je odgovorio Martin.

- Zašto nisam zaslužio? - pitao je Ilija.

- Zato što nikad nisi uz mene kad sam u nekoj nevolji. Prijatelji se u nevolji poznaju. Od mene nisi zaslužio čašu obične vode. Osim toga, ja sam tvojoj kćerki u gimnaziji predavao povijest. I to bi ti nešto trebalo značiti. Pitaj nju jesam li dobra osoba - ljutito je rekao Martin i izašao iz školske zgrade, dok je Ilija s negodovanjem gledao za njim.

„Ilija sebe smatra profesorom! Osoba koja te cijeni po tome jesi li mu platio piće ili ne. Takav će tuđu djecu učiti redu i poštenju,“mislio je Martin dok je išao doma.

Osim Ilije i njemu sličnih koji su Martinu štošta zamjerali, bilo je u kolektivu i nastavnika koji su se Martinu potajno divili na hrabrosti, ali sami nisu bili dovoljno odvažni da se suprotstave nepravdi koja je vladala u školi. Nekoliko uvaženih nastavnika koji su se znali s gradonačelnikom i s poduzetnicima u Jablangradu upravljali su školom po svojoj volji, često puta mimo školskih zakona i propisa. Martin je bio ljut na njih što su takve kukavice.

„Ako se ja mogu suprotstavljati, mogu i oni, ali neće! Boje se za svoja radna mjesta. Šute i čuvaju svoj posao i dobivaju plaću, ali u isto vrijeme trpe razne nepravde i malo - pomalo gube zdravlje, kao i ugled u očima učenika i njihovih roditelja,“neveselo je razmišljao Martin o ponašanju velikog dijela kolektiva. „Kako će te itko poštivati ako se ne suprotstavljaš, ako ne digneš svoj glas kada treba?“

Školska psihologinja Barbara nije više Martina zvala na razgovor u svoj ured zbog njegova ponašanja i ocjenjivanja učenika. Martin je i dalje znao kritizirati učenike i povišenim glasom uvoditi red u nekim razredima, baš kao i njegovi kolege. On je i dalje davao popriličan broj negativnih ocjena jer su učenici tijekom prvog polugodišta slabo učili, naročito u tehničkim usmjerenjima. Najprije bi nakupili negativne ocjene iz većine predmeta tijekom polugodišta, da bi onda u prosincu, na kraju prvog polugodišta te negativne ocjene učenici nastojali ispraviti tako što bi naučili nešto malo nastavnog gradiva. Ništa novo u Srednjoj školi Jablangrad!

Barbara je skupljala i bilježila u svoju bilježnicu izjave nezadovoljnih učenika koji su se žalili na Martina. Također je bilježila i tvrdnje pojedinih kolega i kolegica koji su imali nešto za reći protiv njega. Tako je slagala Martinov dosje za budućnost. Prije ili poslije, ti podaci dobro će doći kako bi se Martina moglo prikazati kao lošeg djelatnika i lošu osobu. U toj raboti psihologinja Barbara imala je podršku v. d. ravnateljice Zlate. Njima nije bio cilj da Martin dobije otkaz jer bi se on sigurno ponovno žalio prosvjetnim vlastima, a mogao je pozvati i novinare i ispričati im svoju stranu priče što bi se negativno odrazilo na ugled škole. Osim toga, Martin je mogao čak školu tužiti i sudu, što bi izazvalo nepotrebne komplikacije svim zaposlenicima škole, a naročito njezinim istaknutim zaposlenicima na čelu sa Zlatom.

Zbog toga su v. d. ravnateljica Zlata i njezini suradnici pratili Martinov rad i ponašanje, skupljali podatke o njemu kako bi ga jednog dana „pritisnuli“ i natjerali na popuštanje. To je značilo da je Martin trebao odustati od prekovremenog rada u školi i odreći se dobrog dijela satnice povijesti. Na taj način njihova draga arhivistica Željka mogla bi se vratiti u školu. Ona je u to vrijeme bila nezaposlena. Nakon što je na temelju Martinove žalbe edukacijska kontrola u studenom 1999. posjetila Osnovnu školu Jablangrad i utvrdila da Željka nema zakonsko pravo raditi u školi ona je dobila otkaz. Isti dan je edukacijski kontrolor Vlatko posjetio Srednju školu Jablangrad i prisustvovao velikom verbalnom sukobu između Martina s jedne te tadašnjeg ravnatelja Jakova i školske psihologinje Barbare s druge strane.

„Da je ona doista prava diplomirana arhivistica išla bi raditi u svoju struku. Ima arhiva gdje bi mogla raditi, ali se gospođi baš svidjelo doći raditi u školu, iako nije prosvjetni djelatnik. Mene bi bilo sram sjesti na nečije mjesto u autobusu ili za stolom, a neke nije sram sjesti na tuđe radno mjesto i to uz podršku dragih kolega,“ljutito je razmišljao Martin o Željki tijekom jeseni 2001.

U njemu se sve više nakupljalo ogorčenje, pa i mržnja na kolege koji su tako lako pristajali na sve što su im šefovi u školi rekli. Nikoga nije bio briga za Martina, svi su gledali svoj mali sitni interes. Bitno je sačuvati radno mjesto i redovito dobivati plaću uz druge dodatke, kao što su putni troškovi. S druge strane, Martin je morao paziti da se ne zamjeri kolektivu kojega nije bilo briga za njega.

„Krasni kolege! Nemoj se žaliti i nemoj ih tužiti! Svi su oduševljeni Željkom! A ja, koji sam bio odličan učenik ove škole, oslobođen polaganja završnog ispita, završio studij za profesora povijesti i geografije, ja sam ovdje problem. Strašno!“, bijesno je mislio Martin tih dana, svjestan koliko su njegov trud i znanje zapravo beskorisni u očima mnogih.

„Bitna su poznanstva, a ne znanje! Tko ima vezu za posao, taj može biti glup i nestručan. Ništa zato, kad se nekoga voli, voli ga se! Kad se nekoga ne voli, da je ne znam koliko dobar, sve mu je uzalud!,“ razmišljao je Martin, kojemu je povremeno dolazilo da pukne od bijesa.

Željka je imala supruga i maloljetnog sina. Živjeli su u novijoj kući koju su kupili u Jablangradu. Njezin suprug Berislav, ekonomist po struci, radio je u jednom lokalnom poduzeću. Željka je imala auto marke Mercedes kojega se ne bi posramio ni Predsjednik države niti Premijer. Za njezinu potpunu sreću još je samo trebala dobiti punu radnu normu i stalan posao. Željela je raditi u Srednjoj školi Jablangrad, a njezini prijatelji u školi odlučili su joj u tome svesrdno pomoći. Iako je u studenom 1999. dobila otkaz u Osnovnoj školi Jablangrad zbog Martinove žalbe Ministarstvu edukacije, Željka i njezini prijatelji u Srednjoj školi Jablangrad nisu se tako lako predavali. Da li je Željka u međuvremenu položila razlikovne ispite iz hrvatske povijesti i ostale ispite iz takozvanog pedagoško - psihološkog obrazovanja kako bi stekla zakonsko pravo raditi u školi? Koga briga? Željka je za svoje prijatelje u Srednjoj školi Jablangrad bila više nego stručna za rad u prosvjeti.

Tijekom jeseni 2001. Martin je doživljavao nove provokacije od informatičara Joze. Iako mu se nije ostvarila želja da predaje informatiku u gimnaziji, Jozo nije odustao od tog cilja. Zbog toga se i dalje ulizivao šefovima u školi i radio sve kako bi im se svidio. S obzirom da Zlata, Dubravka i ostali čelni ljudi u školi nisu voljeli Martina, Jozo je nastavio s provokacijama prozivajući Martina zbog kašnjenja na nastavu, iako je i sam Jozo kasnio na nastavu po 10 - 15 minuta, a nije bila rijetkost ni da ne dođe na neke školske satove jer tobože nije znao da ima nastavu baš u to vrijeme. Na Jozine provokacije Martin je odgovarao na grub način, bez dlake na jeziku.

- Ti opet kasniš na nastavu! Treba ti smanjiti plaću! - znao je reći Jozo u zbornici pred drugim nastavnicima tijekom jeseni 2001.

- Tebe treba poslati da čuvaš ovce! Nepismen si za rad u školi! Marš iz škole! - drsko bi Martin njemu odgovarao u lice. - Badava se ulizuješ šefovima! Nikada nećeš predavati informatiku u gimnaziji! Nisi dovoljno pismen za to!

Sve se to događalo pred očima drugih nastavnika koji su šutjeli. Svi su oni bili zgroženi Martinovim ponašanjem. Jozo je bio dobar. On je svake godine donio jednom ili dvaput nešto hrane i pića da počasti kolektiv. Tko ne bi volio tako dobra čovjeka? Martin je bio škrtica u očima kolektiva koji nikada nije častio. Može li se vjerovati takvoj osobi?

Isti prljavi posao za Dubravku i ostale čelne ljude u školi radio je i profesor Davor, koji je kao prognanik iz Vojvodine dobio posao profesora povijesti u školi. Nakon što je Dubravka odbila podržati njegovu zamolbu za školski stan prošlo ljeto, Davor se naljutio na Dubravku i v. d. ravnateljicu Zlatu i više nije htio išta reći protiv Martina. Htio on to ili ne, Davor je morao potražiti neku jeftinu kuću ili stan u Jablangradu i kupiti si stambeni prostor u kojem će živjeti. Imao je nešto ušteđevine ali nedovoljno za kupnju kuće ili stana, pa je morao razmišljati o zajmu u nekoj od banaka.

- Što si tužan, Davore, hoćeš li uskoro kupiti kuću ili stan, kad ti škola već ne pomaže? - znao je Martin te jeseni provocirati Davora, ali mu Davor ništa nije odgovarao.

„Tako ti i treba, ulizico! Mislio si se ulizati Dubravki i ostalim šefovima u školi tako što ćeš mene prozivati za kašnjenje na nastavu dok sam kasniš više nego ja,“zlurado je mislio Martin. On se već pomirio s činjenicom da je problem u kolektivu i kao takav dežurni krivac.

„Netko mora biti dežurni krivac. Tko će to biti ako ne ja? Nisam prijatelj s gradonačelnikom ni s lokalnim tajkunima, otac mi ne sjedi u Gradskom poglavarstvu, moja mati ne radi kao profesorica u školi a ja nikada nisam počastio kolektiv. Kao takav, idealna sam žrtva!,“ razmišljao je Martin, ljut na sebe i na cijeli svijet. Trebao je i on biti pametan kao informatičar Jozo pa nositi hranu i piće i častiti kolektiv ili kao arhivistica Željka organizirati zabave u svom domu s vremena na vrijeme. Ipak, pitanje je bi li mu to pomoglo. Kad netko nije dobar, on jednostavno nije dobar i uzalud mu sav trud.

Profesorica Antonija iz hrvatskog jezika bila je ljuta na Martina što je uporno odbijao njezine zamisli o pisanju članaka o različitim temama iz lokalne povijesti. U rujnu i listopadu 2001. nekoliko je puta tražila Martina da nešto napiše o povijesti Jablangrada i okolice a ona bi to onda objavila u glasniku Kulturne udruge Jablangrad na čijem je čelu bila. Naravno, sve zasluge za rad pripale bi njoj a ne Martinu. Ipak je ona dala ideju za to! Martina je uporno nazivala povjesničarom izjednačavajući ga sa svojom prijateljicom Željkom koja je tobože također povjesničarka kao i Martin. Na taj način godinama je pripremala tlo za Željkin povratak u školu. Prema Antoniji, ako povjesničar Martin može raditi u školi, zašto onda ne bi radila i povjesničarka Željka? To što je ona mogla raditi samo tako da se Martinu uzme dio nastave povijesti Antoniju nije mnogo zabrinjavalo. S jedne strane, Antonija je tražila od Martina da radi za nju istražujući povijest Jablangrada dok je ona sama u isto vrijeme radila protiv Martina podupirući ideju o povratku Željke u školu na radno mjesto nastavnice povijesti.

Martin ju je duboko prezirao zbog takve dvoličnosti i najradije bi je izvrijeđao na pasja kola i rekao joj otvoreno u lice da je moralna nula, kravlja balega, lažljivica i ulizica svih uvaženijih ljudi u Jablangradu, poput gradonačelnika, bankara Vilima i Franje, lokalnog vlasnika metalnog poduzeća. Ipak, Martin se uspijevao suzdržati. Već je bio u otvorenom sukobu s v. d. ravnateljicom Zlatom, profesoricom Dubravkom i školskom psihologinjom Barbarom. Samo mu je još trebalo da se izviče na Antoniju pa da dobije još jednog otvorenog neprijatelja.

- Znate što, kolegice Antonija? Da bih napisao pravi znanstveni članak iz povijesti moram proučiti povijesne dokumente koji se nalaze u arhivima u Osijeku i u Zagrebu. To iziskuje i određene novčane troškove kao i moj angažman u slobodno vrijeme - rekao je Martin profesorici Antoniji jednom prilikom u zbornici u drugoj polovici listopada 2001.

- Dobro - kratko je odgovorila Antonija.

- Vi trebate znati da ja nisam povjesničar kako vi tvrdite. Da jesam, radio bih na Sveučilištu, na fakultetu ili u nekom Institutu za povijest. Kao povjesničar, ne bih predavao geografiju u knjigovodstvenom, agroindustrijskom, elektro i trgovačkom usmjerenju, niti bih radio s neznalicama i polupismenim ljudima koji ne znaju razliku između profesora, to jest nastavnika povijesti u srednjoj školi i povjesničara znanstvenika, koji radi u visokom školstvu. Razumijete li me? - upitao je Martin i bijesno pogledao Antoniju, koja je šutjela, ne očekujući od njega ovakav nastup.

- Razumijete li me ili ne? - Martin je ponovio pitanje drskim tonom.

- Da - odgovorila je zbunjeno Antonija.

- U tom slučaju, čak i vama bi trebalo biti jasno da nije moja dužnost istraživati povijest. Uostalom, zašto nikada profesore Davora i Mladena ne tražite da istražuju lokalnu povijest? I oni bi trebali biti povjesničari, barem prema vašem mišljenju - nastavio je svoj govor Martin.

Antonija je šutjela. Nije imala ništa za reći.

- Ako želite da ja nešto istražujem i napišem neki članak o povijesti Jablangrada, onda to meni treba biti plaćeno. Kao što rekoh, trebao bih otići u arhive u Osijek i u Zagreb proučavati povijesne dokumente i u njima tražiti podatke za pisanje članka, a to nije jeftino. Trebam platiti putne troškove i nešto pojesti dok sam tamo. Bilo bi lijepo da Kulturna udruga Jablangrad čija ste vi predsjednica da nešto novaca, to jest da financira taj projekt. Ako vaša udruga nema novaca, onda neka bankar Vilim donira neka sredstva. Vi ste veliki prijatelji pa ga možete nagovoriti - rekao je Martin podrugljivo.

Antonija se bez riječi okrenula od Martina, uzela razredni dnevnik II. B gimnazije i pošla na školski sat. Martinu je bilo drago što ju je naljutio. On je također uzeo razredni dnevnik IV. A gimnazije i pošao na sat da im održi predavanje iz povijesti 20. stoljeća.

- Možete zamoliti i svoju dragu arhivisticu ili kako vi kažete povjesničarku Željku da vam besplatno istražuje lokalnu povijest - dobacio je Martin za Antonijom koja nije reagirala na njegovu provokaciju.

Antonija više nije tražila od Martina da istražuje lokalnu povijest. Odlučila mu se osvetiti tako što će i dalje nastavnike u kolektivu uvjeravati kako povjesničari rade u školi te kako bi se Željka trebala vratiti u školu.

Osim Martina, nezadovoljni su bili i njegovi roditelji.

- Zlata na tuđoj stolici sjedi i s tuđe stolice drugima sudbinu kroji! - govorila je Martinova majka Marija.

Ovo da v. d. ravnateljica Zlata sjedi na tuđoj stolici značilo je da je nestručna za vođenje škole. Martin se slagao s majkom u potpunosti.

- Može Zlata raditi što hoće! Njezin otac Marin je šef Gradskog ureda za gospodarstvo i njoj nitko ništa neće i ne može - smatrao je Martinov otac Stjepan.

Martinova braća Pavao i Marko, koji su povremeno dolazili u Jablangrad vidjeti roditelje i posjetiti prijatelje iz djetinjstva smatrali su da Martin treba biti sretan što ima posao i trpjeti kao što i svi drugi zaposlenici trpe razne neugodnosti, pa i nepravde. Nikome nije lako!

Martin se slagao s njima da na poslu treba štošta pretrpjeti, ali postoji granica za sve. Čak i magarac stane i neće ići dalje kad mu je svega dosta. Ne bi li onda i ljudi trebali imati granicu preko koje se ne prelazi?

- Ako magarac ima pravo stati i buniti se, onda to pravo imaju i ljudi, pogotovo fakultetski obrazovani ljudi poput profesora. Međutim, meni se čini da u Srednjoj školi Jablangrad baš i nema mnogo pravih ljudi i intelektualaca, jer oni uglavnom šute i trpe sve nepravde i idu dalje - govorio je Martin roditeljima i braći. - To nije u redu! Pravi intelektualac mora imati svoje mišljenje i ne bojati se izraziti ga, pa što bude! Ovako, kolektiv u školi ponaša se kao stado ovaca koji slijedi ravnatelja ili ravnateljicu, a ja sam tu crna ovca.

Tijekom studenog i prosinca 2001. Martin je ispitivao učenike u svim razredima u kojima je predavao povijest i geografiju. Najveće probleme s učenjem imao je u trgovačkom usmjerenju gdje je bilo poprilično učenika kojima se nije žurilo s učenjem geografije.

- Zemljopis je sporedan predmet - znala bi reći Marijana, voditeljica druge smjene u školi koja je predavala stručne predmete u trgovačkom usmjerenju. - Učenici ne bi trebali imati toliko negativnih ocjena iz zemljopisa.

- Ne biste ni vi trebali govoriti da je zemljopis sporedan predmet u trgovačkom usmjerenju, jer to nije istina. Zemljopis ili službeno geografija je treći predmet na popisu u razrednom dnevniku, odmah iza hrvatskog jezika i tjelesne i zdravstvene kulture. Osim toga, ako učenici moraju imati pozitivnu ocjenu iz geografije, onda taj predmet nije sporedan. Kad budu mogli završiti razred s negativnom ocjenom iz mog predmeta, onda ću vjerovati da je moj predmet sporedan - odvratio joj je Martin u zbornici za vrijeme jednog malog odmora početkom prosinca 2001.

- Ha, ha, ha - smijala se Marijana, sretna što vidi Martina ljutog.

- Uostalom, gdje to piše da je geografija sporedan predmet? Učenici trgovačkog usmjerenja uče samo geografiju Hrvatske. Oni bi trebali nešto znati o reljefu, klimi, stanovništvu i gospodarstvu Hrvatske. Iako im to nije struka, to spada u opće obrazovanje.

Marijana se nastavila smijuljiti, a Martin je uvrijeđeno sjeo za stol u zbornici.

- Vaši učenici nisu ni zaslužili ništa bolje nego da imaju negativne ocjene iz geografije. Neki od njih uče kad ja ulazim u razred, nekoliko minuta prije nego što ću ih prozvati da odgovaraju nastavno gradivo. Onda moram slušati budalaštine kako su Hrvati vjera a katolici nacija, u Slavoniji je mediteranska klima i ona se geografski nalazi u Istočnoj Europi - ljutito je govorio Martin.

- Kolega Martine, znam da učenici slabo uče, ali ipak morate pokazati više razumijevanja za njih - odgovorila je Marijana uz smiješak.

- Imam dovoljno razumijevanja za njih! Vi pokažite više razumijevanja za mene - odvratio je Martin i dalje bijesan na nju.

„Ona govori da je moj predmet sporedan, pa nikakvo čudo ako učenici ne uče geografiju kako treba. Zašto bi, kad voditeljica druge smjene tvrdi da je moj predmet sporedan, to jest manje važan? U isto vrijeme, psihologinja Barbara skuplja negativne kritike o meni od učenika i nagovara ih neka se žale na moje ocjene. To su kolegice koje bih ja trebao poštivati i s njima surađivati,“ ljutito je razmišljao Martin dok je išao na nastavu u učionicu I. razreda agroindustrijskog usmjerenja.

Nastava u prvom polugodištu školske 2001./2002. godine završila je u petak, 21. prosinca 2001. Martin se nije veselio nadolazećim blagdanima. Opet je morao podijeliti dosta negativnih ocjena, naročito u agroindustrijskom i trgovačkom usmjerenju. Razrednici su bili ljuti, baš kao i učenici s negativnim ocjenama te njihovi roditelji. Bez obzira na to, Martin je ostao pri svome. Oni učenici koji su naučili minimum nastavnog gradiva dobili su pozitivne zaključne ocjene iz geografije, a učenicima koji nisu naučili minimum nastavnog gradiva Martin je zaključio negativne ocjene. Ti učenici morali su se više potruditi u idućem polugodištu.

Svi oni učenici koji su pokazali barem malo volje za rad dobili su od Martina barem ocjenu dobar (3). Takvih učenika nije bilo mnogo u tehničkim i strukovnim usmjerenjima, ali je zato veliki broj učenika u gimnaziji i u knjigovodstvenom usmjerenju iz povijesti i geografije kod Martina imao ocjene vrlo dobar (4) i odličan (5), iako je i tu bilo učenika sa slabijim ocjenama, ali na sreću nije bilo onih s zaključenim negativnim ocjenama. Martin je na taj način održavao dobar glas među učenicima i njihovim roditeljima kao strog ali pravedan profesor koji cijeni rad i zalaganje svojih učenika. Manjina učenika nije ga voljela, ali je većina bila zadovoljna s njim kao sa profesorom i čovjekom.

Ugled koji je Martin uživao među učenicima bio je trn u peti za sve one drage kolegice i kolege koji ga nisu voljeli upravo zbog toga što nije bio poput njih. Poklanjanje nezasluženih ocjena za neke je nastavnike u srednjoj školi u Jablangradu bila sasvim normalna stvar. Ti nastavnici su na taj način izbjegavali moguće žalbe učenika i njihovih roditelja, ali nisu imali baš neki ugled u očima većine učenika. Profesor ili profesorica koji samo tako dijele pozitivne ocjene nisu oni kojih se učenici trebaju bojati, a ni poštivati! Takvi će profesori dati učenicima pozitivne ocjene bez obzira naučili nešto iz nastavnog gradiva ili ne. Čemu se truditi, kad se prolazna ocjena može dobiti i bez rada?

„Takvi nastavnici ne shvaćaju da su zapravo neprijatelji učenicima jer im daju nešto što nisu zaslužili. Kada odrastu i odu u život, ti učenici će malo toga dobiti badava. Treba ih u školi naučiti da svojim radom nešto postignu, a ne da samo sjede i čekaju da im netko nešto pokloni,“razmišljao je Martin o kolegama koji su se ustručavali zaključiti učenicima negativne ocjene.

Bilo je i nastavnika koji cijelo prvo polugodište uopće nisu ispitivali učenike da bi im na posljednjem satu poklonili ne prolazne ocjene, već i više ocjene, poput dobar (3), vrlo dobar (4) pa čak i ocjenu odličan (5). Oni su se Martinu gadili, jer su bili kukavice koji su se bojali raditi svoj posao u što je spadalo i ispitivanje učenika, ali su zato ti isti nastavnici očekivali veće plaće, regrese i božićnice, bez obzira na svoj nesavjestan rad. S takvim nastavnicima Martin je bio u stalnom sukobu.

Božićne i novogodišnje blagdane Martin je proveo s roditeljima, kao i proteklih godina. Na Badnjak brat Pavao javio je da neće doći, već će Božić provesti sa svojom suprugom i dvoje djece. Drugi Martinov brat Marko također je javio da će doći doma tek za Novu Godinu.

„Lijepo!“pomislio je Martin,“bar ćemo roditelji i ja božićne blagdane provesti u miru.“ Znalo se dogoditi da tijekom posjete Pavla i Marka dođe do svađe između njih s jedne i Martina i roditelja s druge strane. Kad se članovi obitelji sastanu pa počnu pričati o svemu i svačemu, uvijek se nađe neka sporna tema, naročito ako se priča o prošlosti i tko je što dobro ili loše napravio. Ne jednom su Pavao i Marko ljutito odlazili natrag u Zagreb uvrijeđeni jer su im roditelji ili mlađi brat Martin nešto prigovorili.

Martin i njegovi roditelji otišli su na božićnu ponoćnu misu i doma blagovali tradicionalna božićna jela uz gledanje TV programa. Martin je bio potišten. Nakon nešto manje od pet godina rada u Srednjoj školi Jablangrad on se osjećao ispuhano, kao da je radio 25 godina. Nije mu bilo do slavlja! Skroman život s roditeljima i stresovi na poslu ostavili su traga na njegovu ponašanju. Martin više nije bio veseljak, već ozbiljan i često puta zlovoljan. Budućnost mu se činila kao dugi mračan hodnik u kojemu se nema čemu nadati. Samo brige i problemi, patnja i razočaranja. Zar je zato tolike godine proveo učeći i radeći, nadajući se boljoj budućnosti isključivo na temelju svoga znanja i sposobnosti?

Ljudi obično imaju planove za sljedeću godinu. Martin je također štošta planirao za novu 2002. godinu. Bilo mu je jasno da nikada neće napraviti karijeru u prosvjeti ni u lokalnoj politici, pa je razmišljao o promjeni zanimanja. To bi moglo značiti i odlazak iz Jablangrada, što bi teško razočaralo roditelje. Oni su bili svjesni da Martin nije sretan i bili su jednako, ako ne i više od njega ljuti i razočarani zbog problema koje je imao njihov sin. Činilo se da nema pomoći! Ipak, Martin je trebao nešto poduzeti u skoroj budućnosti.

20. Martinova borba u školskoj 2001./2002. godini

Ogorčen zbog svih nepravdi koje je pretrpio u školi tijekom proteklih godina, Martin je odlučio da će tijekom školske 2001./2002. godine istjerati neke stvari na čistac. Bilo mu je dosta dvoličnosti i podmetanja od strane pojedinih kolegica i kolega što je kolektiv tolerirao. On je bio jedini problem u kolektivu. Samo se Martina prozivalo za kašnjenje na nastavu, za davanje negativnih ocjena učenicima, za nekulturu i nekorektan odnos prema učenicima, dok su svi drugi nastavnici bili dobri, bez obzira što su neki od njih svoj posao radili gore od Martina. U svakom kolektivu netko je dežurni krivac. Martina je zapala „čast“ da bude dežurni krivac i problem u Srednjoj školi Jablangrad.

Zbog toga je Martin nakon velike svađe s v. d. ravnateljicom Zlatom i profesoricom Dubravkom na sjednici aktiva povijest - geografija održanoj 21. kolovoza 2001. (vidi o tome 18. poglavlje romana) odlučio napisati još jednu, četvrtu žalbu prosvjetnim vlastima, pa kud puklo da puklo!

U svojoj žalbi Martin je optužio čelne ljude u školi za niz prekršaja - opće kašnjenje svih zaposlenika na nastavu, loše vođenje pedagoške dokumentacije, slaba kvaliteta predavanja tako da učenici nauče išta ili ništa iz pojedinih predmeta, davanje visokih ocjena iako učenici nisu naučili gradivo, toleriranje neodgovornog ponašanja pojedinih nastavnika u kolektivu te toleriranje nekulturnog ponašanja među učenicima, od kojih su neki Martina i dalje zvali njegovim pogrdnim nadimkom „Junac“, što je kolegama bilo sasvim u redu. U svojoj žalbi, Martin je opisao šikaniranja koja je doživljavao u školi proteklih godina od strane čelnih ljudi te njihovih prijatelja među nastavnicima, naglašavajući kako je to u prvom redu zato što nije želio dijeliti posao s jednom osobom koja nije prosvjetni djelatnik po struci, to jest s arhivisticom Željkom koja ima prijatelje među zaposlenicima te škole.

Spomenuo je i držanje skupih privatnih instrukcija od strane pojedinih profesora koji su na taj način dodatno zarađivali lijepe svote novca a porez na tu dobit nisu plaćali te činjenicu da Škola duguje platiti PDV u iznosu od 65 tisuća kuna za iznajmljivanje sportske dvorane tijekom 1990 - ih.

Martin se u svom dopisu požalio na loše obavljeni nadzor inspektora Vlatka u studenom 1999. godine. Bila je to četvrta Martinova žalba u kojoj je opisao sve moguće negativnosti u školi u nadi da će netko odgovoran u Ministarstvu edukacije shvatiti ozbiljnost situacije i konačno narediti edukacijskoj kontroli da provede temeljitu istragu u školi te kazniti odgovorne za loše stanje u školi. Svoju žalbu Ministarstvu Martin je poslao poštom u petak, 24. kolovoza 2001.

Vjerujući da bi možda dobio pomoć Vlade, Martin je isti dopis poslao i na adresu Vlade želeći je obavijestiti o lošem stanju u Srednjoj školi Jablangrad. „Možda se netko smiluje pa poduzme nešto, ako ne zbog mene, a ono zbog učenika,“mislio je Martin.

Osim toga, Martin je poslao mnogo e - mail poruka novinama i TV postajama, kao i online novinskim portalima u nadi da će se netko iz medija zainteresirati za njegovu priču. Dobivanje medijske podrške bio bi uspjeh za Martina i tada bi se prosvjetne vlasti možda konačno odlučile nešto konkretno poduzeti u vezi stanja u Srednjoj školi Jablangrad. Martin je bio svjestan rizika. Ako bi izostala podrška medija, onda bi prosvjetne vlasti u dogovoru s čelnim ljudima u Srednjoj školi Jablangrad mogle Martina osuditi kao smutljivca i osobu koja samo kleveće školu. Tada bi on mogao dobiti otkaz. Ipak, Martin se nadao da će ovaj put njegova žalba naići na odjek u prosvjetnim vlastima, u Vladi kao i u medijima koji će mu izaći u susret, ako ne zbog njega, a onda zbog dobrobiti učenika te škole. Oni su svakako zaslužili da pohađaju nastavu u školi u kojoj bi trebalo biti više reda i discipline.

Ministarstvo edukacije odgovorilo je Martinu 10. rujna 2001. Par dana kasnije, odgovor iz Ministarstva stigao je Martinu poštom na kućnu adresu. Kratko i jasno, Martin je obaviješten da je njegov dopis poslan na rješavanje nadležnom Odjelu edukacijske kontrole u Sokolgradu.

- Sjajno! Moj dopis se šalje edukacijskoj kontroli u Sokolgrad koja je i do sada bila tolerantna prema stanju u Srednjoj školi Jablangrad. Velika korist od njih - rekao je Martin roditeljima, sav ogorčen činjenicom kako se u Ministarstvu loptaju njegovom žalbom.

- Možda će ovaj puta edukacijska kontrola nešto doista poduzeti - rekao je Martinov otac.

- Ne vjerujem u to! - uzvratio je Martin ljutito.

- Vrana vrani oči ne kopa - suglasila se s njim majka - Svi su oni isti! Svi oni iz iste tikve vodu piju.

U Vladi se nitko nije žurio da Martinu brzo odgovori. Tek početkom listopada 2001., gotovo mjesec i pol dana nakon što je Martin uputio svoju žalbu, konačno mu je stigao odgovor na kućnu adresu kako je njegov dopis primljen i poslan dalje na rješavanje Ministarstvu edukacije, s obzirom da se radi o slučaju iz njihove nadležnosti.

- Sjajno! Ne može biti bolje! Vlada šalje moju žalbu Ministarstvu edukacije, a oni šalju istu žalbu Odjelu edukacijske kontrole u Sokolgradu. Brigo moja, prijeđi na drugoga! - cinično je komentirao Martin odgovor Vlade. - Edukacijska kontrola u Sokolgradu ni do sada se nije potrgala od truda da raščisti stanje u Srednjoj školi Jablangrad.

- Što da radiš? - upitao je Martinov otac.

- Ništa! Mogu jedino čekati hoće li se netko iz medija zainteresirati za moju priču. Kad bi netko napravio reportažu o toj školi, onda bi se možda neke stvari i pokrenule i netko bi morao krivično odgovarati - odgovorio je Martin zabrinuto.

- Daj Bože da te netko podupre - odgovorila je majka. - Žalosno da si u cijeloj toj priči sam.

Unatoč nadanjima Martina i njegovih roditelja, hrvatski mediji nisu odgovorili. Bilo je tada toliko tužnih priča diljem Hrvatske, pa je Martinova priča bila samo kap u moru. Inače, hrvatski mediji su obično pisali o školstvu kad bi bio štrajk ili kad bi u nekoj školi bilo nasilja među učenicima ili nasilja učenika nad pojedinim nastavnicima. Povremeno su se objavljivale reportaže po novinama gdje se općenito pisalo o lošem stanju u školstvu, o nasilju u školama, ali Martinov vapaj nije naišao na odaziv u medijima.

„Da se ovakve svinjarije kakve se događaju u Srednjoj školi Jablangrad događaju u nekoj školi u Zagrebu ili u nekom drugom većem gradu, možda bi mediji i pisali o tome, ali s obzirom da se sve događa u provinciji, koga briga,“ogorčeno je razmišljao Martin, ljut što nikoga iz hrvatskih medija nije briga za njegovu priču.

Bio je u Jablangradu i jedan domaći novinar po imenu Milan, lokalni dopisnik jednih dnevnih novina. Martin je i njemu ispričao svoju priču, ali je Milan nije htio objaviti. Imao je kćerku u drugom razredu gimnazije i zbog toga se bojao napisati članak o malverzacijama u školi da se ne zamjeri nastavnicima koji bi se mogli osvećivati tako što bi njegovoj kćerki davali lošije ocjene.

„Nema druge nego se sam boriti protiv svih, kao i dosada,“zaključio je sumorno Martin.

U srijedu, 17. listopada 2001. Martinu je poslan još jedan dopis iz Ministarstva edukacije. Po sadržaju, bio je to kratak dopis kao i onaj od 10. rujna 2001., kojim se Martina obavještava da je njegov dopis upućen Odjelu edukacijske kontrole u Sokolgradu s molbom da se Martina obavijesti što je utvrđeno i napravljeno u vezi s njegovim dopisom o Srednjoj školi Jablangrad.

- Lijepo! Po drugi puta Ministarstvo šalje moj dopis edukacijskoj kontroli u Sokolgrad. Vjerojatno se radi o mom dopisu Vladi, pa je sad i taj dopis poslan u Sokolgrad vrijednim kontrolorima koji jedva čekaju da izađu na teren - komentirao je Martin podrugljivo, nakon što je pročitao dopis. - Ponašaju se potpuno birokratski i šalju moj dopis iz jednog ureda u drugi, tako da na kraju sve završi u rukama edukacijske kontrole u Sokolgradu koja je jako zabrinuta za stanje u Srednjoj školi Jablangrad.

- Možda ovaj puta ipak nešto poduzmu, sad kad su i Vlada i Ministarstvo edukacije zatražili od njih da nešto učine - nadao se Martinov otac Stjepan.

- Bio bi red da konačno nešto naprave! Ta škola je već dugo vremena poznata po tome da se tu zapošljava sve i svakoga! Još u vrijeme bivše države tu su radili kojekakvi analfabeti i polupismeni tipovi - odgovorila je majka Marija.

Edukacijska kontrola u Sokolgradu nije se žurila doći obaviti nadzor u Srednju školu Jablangrad. Kontrolorima iz Sokolgrada bilo je jasno što se događa u školi. Roditelji nezadovoljnih učenika zvali su telefonski iz cijele regije i žalili se kontrolorima na ponašanje prosvjetnih djelatnika u osnovnim i srednjim školama prema njihovoj djeci. Bilo je pritužbi na račun negativnih ocjena, kao i na grubo ponašanje pojedinih nastavnika prema učenicima. Zbog toga, edukacijska kontrola nije mogla tvrditi kako ne zna što se događa. Ipak, rješavanje takvih problema kontrola je većinom prepuštala ravnateljima škola koji su bili glavni i odgovorni za red i disciplinu u školama.

Edukacijska kontrola povremeno bi obavila rutinsku kontrolu u nekoj školi. Tada bi se obavio razgovor s ravnateljem škole, pregledala školska i pedagoška dokumentacija i sastavio izvještaj. Ako je bilo kakvih nepravilnosti, kontrola bi tražila od ravnatelja škole da se te nepravilnosti uklone. Kontrola je mogla biti i daleko stroža, pa napisati zahtjev Ministarstvu edukacije za smjenom ravnatelja škole ili da se nekom nastavniku da otkaz, ali to se nije često događalo.

Blag i tolerantan pristup bio je primijenjen i u slučaju Srednje škole Jablangrad. Iako je Ministarstvo edukacije Martinov dopis poslalo Odjelu edukacijske kontrole u Sokolgradu već 10. rujna 2001. (o čemu je Martin obaviješten odgovorom na kućnu adresu), a onda ponovno upućen još jedan dopis 17. listopada iste godine (dopis koji je Martin poslao Vladi a ona ga uputila Ministarstvu edukacije, da bi ga onda Ministarstvo poslalo edukacijskoj kontroli u Sokolgrad), gospoda iz edukacijske kontrole konačno su krenuli u akciju tek u drugoj polovici studenoga. Točnije, kontrola je došla u Srednju školu Jablangrad u ponedjeljak, 19. studenoga 2001.

Po dobrom starom običaju, kontrola je najavila svoj dolazak koji dan ranije, tako da su vrijedni zaposlenici Srednje škole Jablangrad imali vremena popuniti pedagošku dokumentaciju, to jest upisati sve potrebne podatke u razrednim dnevnicima i matičnim knjigama, što je trebalo biti napravljeno najkasnije do početka rujna, kada je počinjala nova školska godina. Podatke o učenicima za novu školsku godinu trebalo je srediti najkasnije do kraja rujna, ali je uvijek bilo gotovana koji se nisu žurili, pa su sve podatke o učenicima u razredne dnevnike i matične knjige unosili čak i u prosincu, na kraju prvog polugodišta tekuće školske godine. Među zaposlenicima koji su užurbano popunjavali školsku dokumentaciju bili su i članovi Školskog odbora, kao i profesor Josip, voditelj prve smjene.

„Krasna škola, u kojoj čak i voditelj prve smjene nije stigao popuniti dokumentaciju od prošle školske godine, a o ovoj školskoj godini da i ne govorimo! Imate vi vremena do Božića,“podrugljivo je razmišljao Martin, dok je gledao drage kolege u zbornici kako u razredne dnevnike i matične knjige unose potrebne podatke. V. d. ravnateljici Zlati i ostalim šefovima nije palo na pamet da natjeraju lijenčine među nastavnicima da to naprave na vrijeme. Ne! To se radi dan - dva prije dolaska edukacijske kontrole.

S Martinom u školi tih dana nitko od nastavnika nije razgovarao, ali su ga zato pojedinci iza leđa naveliko ogovarali kao špijuna, pokvarenjaka, zlobnika koji piše protiv kolega i protiv svoje škole. Svi su oni bili zgroženi Martinovim ponašanjem prema njima i pitali se kako im može raditi tako nešto. S druge strane, nitko se od njih nije pitao kako su se oni ponašali prema Martinu proteklih godina, to jest, zašto uvijek samo Martina kritiziraju a ne neke druge kolege koji su svoj posao radili gore od Martina. Uostalom, pisati žalbe u Ministarstvo edukacije nije krivično djelo, ali jest nemoralno i kažnjivo ne raditi svoj posao odgovorno a u isto vrijeme očekivati plaću, regres, božićnicu i ostala prava za svoj nesavjesni rad. Nitko od tih dragih kolega nije bio zgrožen svojim nesavjesnim radom i nepoštenim odnosom prema Martinu.

U ponedjeljak prijepodne, 19. studenoga 2001. u nadzor u školu stigla je edukacijska kontrolorka Josipa. Taj datum namjerno je odabran u dogovoru s v. d. ravnateljicom Zlatom, jer je Martin taj dan radio tek popodne posljednja dva školska sata, u vremenu od 17,35 sati do 19,10 sati. Na taj način, kontrolorka se nije morala sresti s Martinom i slušati njegove priče. Ona je razgovarala samo s v. d. ravnateljicom Zlatom, voditeljem prve smjene Josipom i školskom psihologinjom Barbarom. U razgovoru s njima, kontrolorka Josipa zaključila je da je stanje u školi dobro, iako su utvrđene i neke manje pogreške.

U utorak, 20. studenoga 2001. poslije podne, pod malim odmorom između četvrtog i petog školskog sata u zbornici Martin je imao verbalni obračun s nekim kolegicama i kolegama. Milka, prijateljica od arhivistice Željke i nastavnica stručnih predmeta iz knjigovodstvenog usmjerenja nije mogla a da se u zbornici ne obrati Martinu. Ona je bila ulizica koja je povremeno prigovarala Martinu zašto ju ne pozdravlja, kao da je ona bila najvažnija osoba u Martinovu životu. Na taj način, Milka se ulizivala profesorici Dubravki i v. d. ravnateljici Zlati.

- Zašto se ti Martine stalno žališ? Stalno pišeš neke žalbe. Mi ostali u kolektivu šutimo i ne bunimo se, a ti se žališ - prigovorila je Milka Martinu u zbornici.

- Ako se ne žalite, možda vam je dobro. Ja se žalim jer se ne slažem s nekim stvarima u školi - odgovorio je Martin.

- S čime se ne slažeš? - pitala je Milka, ali joj Martin nije htio odgovoriti. Znao je da ona nije na njegovoj strani.

- Zbog tvog pisanja u Ministarstvo mogu imati problema ljudi koji s cijelom pričom nemaju nikakve veze - prigovorio je Martinu i Slavko, uvijek ozbiljni profesor hrvatskog jezika.

- Nitko ovdje nije nedužan - kratko je odgovorio Martin i uzeo dnevnik II. B razreda gimnazije.

- Vi Martine radite protiv ove škole! Svojim pisanjem rušite školu - optužila je Martina profesorica Dubravka.

- Riba smrdi od glave! Ako netko sramoti školu, onda su to njezini čelnici. Jadna je škola koju se može srušiti pisanjem žalbi u Ministarstvo - odbrusio joj je Martin i krenuo na nastavu u učionicu II. B razreda gimnazije.

Ostali profesori u zbornici nisu rekli ništa tijekom te kratke svađe. Iako su šutjeli, bili su bijesni na Martina i podržavali v. d. ravnateljicu Zlatu i profesoricu Dubravku kao čelne ljude u školi. Ulizivanje šefovima bilo je nešto uobičajeno u Srednjoj školi Jablangrad. Trebalo je sačuvati radno mjesto, a to se najlakše moglo postići držeći stranu šefovima, makar oni radili i nešto naopako i protuzakonito.

O obavljenom nadzoru u školi edukacijska kontrolorka Josipa sastavila je izvještaj u četvrtak, 22. studenoga 2001. Taj izvještaj je poslan poštom Martinu na kućnu adresu kao i v. d. ravnateljici Zlati u školu. U njemu je kontrolorka Josipa napisala da je na temelju Martinova dopisa obavila kontrolu u onom području za koje je ona kao edukacijska kontrolorka nadležna. Za utvrđene nepravilnosti i nedostatke bit će poduzete određene mjere iz nadležnosti edukacijske kontrole.

U izvještaju je pisalo i da kontrola stručno - pedagoškog rada bilo kojeg nastavnika nije u području ovlasti edukacijske kontrole. Kako nastavnici obavljaju svoj posao treba pratiti ravnatelj škole. Za svoj rad nastavnik je odgovoran ravnatelju. Josipa je napisala i da u nadležnosti edukacijske kontrole nije provođenje istraga niti izricanje kazni. Edukacijska kontrola može narediti školi da ispravi utvrđene nepravilnosti i nedostatke.

- Krasna kontrolorka i njezin rad! Mene uopće nije pozvala na razgovor, već je razgovarala samo s ravnateljicom Zlatom i vjerojatno s nekim od njezinih suradnika. Toliku pristranost od Josipe nisam očekivao - rekao je ogorčeno Martin nakon što je pročitao izvještaj.

- Znači, nema nikakve nade da će kontrola napraviti reda u školi? - pitao je Martinov otac Stjepan.

- Nema! Kontrola nije tu da nadzire rad nastavnika, već izgleda samo da pregledava školsku dokumentaciju. Doći profesorima na sat i pratiti njihov rad s učenicima nije posao edukacijske kontrole. O tome treba brinuti v. d. ravnateljica Zlata koju baš briga što se događa u školi - ljutio se Martin.

- Sve je to zataškavanje! Škola ne smije gubiti na ugledu - rekla je Martinova majka Marija.

- Ne smije, ali ja smijem biti osramoćen i oklevetan kao problem! Zanimljiva je tvrdnja kako nastavnik za svoj rad odgovara ravnatelju. Kontrolorka nije napisala što ako neki nastavnik godinama radi loše a ravnatelj to tolerira i ne kažnjava ga - nastavio je Martin kritizirati izvještaj kontrolorke Josipe.

- Takvi nesavjesni nastavnici mogu raditi što hoće, ako su prijatelji s ravnateljem - rekao je otac.

- Toga je uvijek bilo u Srednjoj školi Jablangrad. Ništa novo da ravnatelji zaposle nekog svog nepismenog rođaka ili prijatelja, samo da radi - dodala je majka.

- Baš tako! To znači da ravnatelj ili ravnateljica mogu po svojoj volji nečiji loš rad tolerirati i u isto vrijeme progoniti savjesnog radnika, ako im se taj radnik ne sviđa, a to je izgleda moja sudbina u ovoj školi - ogorčeno je rekao Martin.

- Što da radiš? Možda da se pomiriš sa svime i prestaneš se buniti? Vidiš da ne vrijedi - odvratila je zabrinuto majka.

- Šutnja nije neko rješenje. Ima profesora koji šute, pa opet doživljavaju neugodnosti od učenika i kolega na poslu. Možda je bolje buniti se, pa će me tako barem više cijeniti - smatrao je Martin.

- Ne znam! - rekla je majka. - Bojim se za tebe.

- Zašto bi trpio nepravdu? Ti si školovana osoba i bio si učenik te škole. Imaš pravo reći svoje mišljenje i tražiti ono što te pripada - podupro je Martina otac.

- Edukacijska kontrola nije nadležna za provođenje istraga niti za izricanje kazni - rekao je Martin opet čitajući izvještaj kontrolorke Josipe. - No zato su kontrolori koji su došli obaviti nadzor u školi 1998. i 1999. mogli meni prijetiti stegovnim postupkom zbog pisanja žalbi.

- Možda su te htjeli zaplašiti i ušutkati - odvratio je otac Stjepan.

- Vjerojatno! Tako ispada da edukacijska kontrola povremeno dođe u neku školu, popije kavu s ravnateljem, pregleda nešto školske dokumentacije i zaključi da je sve u redu. Ako nešto nije u redu, onda edukacijska kontrola može narediti školi da ispravi nepravilnosti i nedostatke. A što ako zaposlenici škole nastave i dalje raditi po svom kao i prije? - pitao se Martin gunđajući. - Kontrolorka Josipa piše u izvještaju da su utvrđene nepravilnosti i nedostaci. To su samo lijepe riječi za nečiji loš rad i nedisciplinu. Nitko neće biti ni za što kažnjen, Josipa je došla u kontrolu reda radi!

Martin je bio bijesan jer je znao da neki nastavnici u školi tijekom polugodišta ne upisuju redovito u razredne dnevnike održane satove niti ocjenjuju učenike pa im ni ocjene ne upisuju, već im posljednji sat nastave upišu par ocjena i zaključe pozitivne ocjene iz svojih predmeta. Nekim nastavnicima se nije dalo upisivati u razredne dnevnike učenike koji izostaju s nastave. Bilo je i razrednika koji nakon što je završila nastava nisu upisivali u matične knjige na vrijeme podatke o svojim učenicima, to jest, koje su ocjene dobili iz pojedinih predmeta te kakav im je opći uspjeh i vladanje. Neki od njih namjerno su smanjivali broj opravdanih i neopravdanih izostanaka učenika iz svojih razreda, samo da bi njihovi razredi izgledali bolji nego što stvarno jesu, a time su i njihovi razrednici bili bolji.

Takvo ponašanje toleriralo se u školi još za vrijeme bivše države, a s istom praksom nastavili su bivši ravnatelj Jakov i v. d. ravnateljica Zlata. Neke se stvari nikad ne mijenjaju!

Tjedan dana nakon obavljene kontrole u školi, u ponedjeljak, 26. studenog 2001., v. d. ravnateljica Zlata sazvala je sjednicu Nastavničkog vijeća u večernjim satima, nakon što je završila nastava poslije podne. Sazvala je sastanak kako bi obavijestila kolektiv o nadzoru koji je proveden u školi te o zaključcima koje je donijela edukacijska kontrola. Zlata je dala kolektivu do znanja da od sada ima da se radi po propisima.

- Neću tolerirati nedisciplinu u kolektivu! Oni koji ne misle raditi svoj posao savjesno ići će na stegovni postupak - vikala je Zlata, sva bijesna što je prethodnih dana morala slušati lekcije iz Ministarstva edukacije te iz Odjela edukacijske kontrole u Sokolgradu.

- Ako bude potrebno, davat ćemo i otkaze onima koji ne misle raditi po propisima! Zaposlit ćemo mlade ljude, neka oni rade! Ovako dalje ne može! Nama stižu kritike iz Ministarstva i iz edukacijske kontrole - bila je ljuta i profesorica Dubravka, koja je podržala stav v. d. ravnateljice Zlate.

- Dosta je bilo neodgovornosti! Uozbiljite se ljudi! Sramota je da nam iz Ministarstva i iz Odjela edukacijske kontrole stižu kritike i dopisi što i kako moramo raditi. Ako se tako nastavi, može se dogoditi da škola bude stavljena pod opću istragu. Znate li što to znači? To znači da će edukacijski kontrolori pročešljati cijelu školu od vrha do dna i detaljno ispitati rad svakoga od nas - nastavila je Zlata.

U kolektivu su svi šutjeli. Nitko ništa nije imao za reći. Šutio je i Martin, potajno uživajući vidjevši bijesnu Zlatu i Dubravku. „Da radite svoj posao kako treba, ne bi vam Ministarstvo i edukacijska kontrola trebali govoriti što i kako da napravite u školi u kojoj radite već godinama. Same biste to trebale znati, glupače neodgovorne,“mislio je zlurado Martin.

V. d. ravnateljica Zlata pročitala je neke navode iz izvještaja kontrolorke Josipe. Zlata je rekla da u pedagoškoj dokumentaciji nema nepravilnosti, ali je zatim sama sebi proturječila pročitavši iz izvještaja da se u razrednim dnevnicima ne bilježe podaci o uspjehu učenika, mnogi učenici nemaju barem dvije ocjene iz pojedinih predmeta, neki profesori ne upisuju na vrijeme održane sate nastave u za to predviđene rubrike u razrednim dnevnicima. Što se tiče stručnih aktiva, oni se sastaju redovito, dok se rjeđe sastaju aktiv povijest - geografija te aktiv nastavnika agroindustrijskog usmjerenja.

„Aktiv povijest - geografija se uopće ne sastaje, osim potkraj kolovoza kada svi dobivamo uglavnom isti satnicu nastave u zaduženje kao i prošle školske godine. Taj sastanak je bitan kako bi milostiva Dubravka dobila satnicu geografije u gimnaziji, a nakon toga, cijele školske godine ona nema vremena sazivati aktiv da raspravimo o nekim bitnim stvarima vezano za nastavu,“mislio je Martin dok je slušao navode iz izvještaja koje je čitala Zlata.

- Potrebno je redovito upisivati sve bilješke o učenicima tijekom školske godine, ocjenjivati ih barem dva puta iz svakog predmeta u jednom polugodištu. Svi ti podaci trebaju biti upisani u razredne dnevnike - završila je s čitanjem izvještaja v. d. ravnateljica Zlata.

„Bravo Zlata! Profesori koji rade u ovoj školi to do sada sigurno nisu znali. Većina njih ovdje radi barem deset godina, a neki i po dvadeset i trideset godina i još izgleda ne znaju neke stvari iz svoje struke,“razmišljao je Martin podrugljivo, dok je bijesna Zlata i dalje upozoravala kolektiv neka budu savjesni i odgovorni kako se ne bi i ubuduće događalo da kontrolori dolaze u školu.

Nakon još nekoliko kraćih obavijesti u vezi nastave i školskih aktivnosti, Zlata je zaključila sjednicu. Nastavnici su krenuli doma bez mnogo riječi. Neki od njih u manjim grupicama tiho su razgovarali među sobom. Martin je sam krenuo doma, kao i obično. Bio je uzbuđen i sretan što je sve prošlo dobro. Nitko ga nije prozvao ni optužio za rad protiv škole, čega se Martin pribojavao. Nije mu bilo svejedno, pa je odahnuo nakon što je izašao iz školske zgrade i krenuo doma.

„Izgleda da su Zlata i njezina ekipa ipak dobili po prstima od Ministarstva i edukacijske kontrole. Tako im i treba,“radovao se Martin u sebi. Kolektiv ga nije volio, ali je Martin postao opasan tip s kojim se nije trebalo šaliti. Pokazao je snagu da opstane u kolektivu kao usamljeni vuk i da se odupre svim podmetanjima i provokacijama od strane pojedinih kolega i učenika.

Došavši doma, Martin je rekao roditeljima što je bilo na sjednici Nastavničkog vijeća. Roditeljima je bilo drago to čuti. Prema njihovu mišljenju, Martin je izvojevao pobjedu nad Zlatom i njezinim suradnicima. Ipak, Martin nije smatrao da je ovo njegova pobjeda.

- Ovo će prije biti neriješen rezultat, jer nitko u školi nije kažnjen za svoj nerad i nedisciplinu - rekao je on.

Nije bilo prvi puta da se ravnatelj izviče na kolektiv u stilu „ne možemo tako dalje raditi.“ Bila je to navika bivšeg ravnatelja Jakova. Nakon što bi se on izvikao na kolektiv zbog nediscipline, idućih nekoliko dana svi bi pazili kako se ponašaju, a nakon toga sve bi opet bilo po starom, dok Jakov ne bi sazvao novi sastanak Nastavničkog vijeća na kojem bi ponovno galamio na nastavnike i kritizirao loš rad pojedinaca koje nikada nije prozivao poimence. V. d. ravnateljica Zlata nije imala običaj galamiti na zaposlenike, ali ovaj puta je to učinila jer joj je očito bilo svega dosta.

Zlata se nije dugo ljutila, već nakon nekoliko dana bila je dobre volje, pa je i kolektiv odahnuo. Tjedan dana nakon sjednice sve je u školi opet bilo po starom. V. d. ravnateljica Zlata više nije bila ljuta, pa su se i profesori opustili. Oluja je prošla, sve je dobro završilo!

Početkom prosinca 2001., školski knjižničar Miroslav organizirao je u holu škole veliku rasprodaju starih knjiga. Knjige su se mogle kupiti za 5 kuna po komadu. Uglavnom su to bile knjige iz prošlog sustava, to jest marksistička literatura i knjige koje su opisivale partizansko ratovanje tijekom Drugog svjetskog rata.

„Veliki vjernik Miroslav koji u crkvi svake nedjelje čita poslanicu sjetio se napraviti inventuru i dati na dražbu knjige iz prošlog sustava. Nakon toliko godina i nakon burne sjednice Nastavničkog vijeća,“mislio je Martin podrugljivo, dok je pristupao knjižničaru i njegovu improviziranom štandu. Neki su učenici i nastavnici razgledali knjige, ali ih nitko nije kupovao. Kome uopće treba biografija Karla Marxa ili sabrana djela druga Lenjina?

- O kolega Miroslave, pa vi ste napravili izložbu starih knjiga - rekao je Martin, gledajući u neke od izdanja.

- Da - kratko je odgovorio Miroslav, koji Martina nije ni zamjećivao u školi.

Miroslav je bio profesor njemačkog jezika koji je godinama radio na određeno vrijeme od škole do škole, sve dok nije dobio stalan posao u Srednjoj školi Jablangrad. Nakon što je nekoliko godina predavao njemački jezik u tehničkim i obrtničkim usmjerenjima, završio je tečaj za knjižničara i otada sjedio u knjižnici, čitao knjige i bio veliki prijatelj s šefovima u školi, naročito s bivšim ravnateljem Jakovom i v. d. ravnateljicom Zlatom. Kao knjižničar, Miroslav nije više morao raditi s učenicima u nastavi. U crkvi je bio pobožni vjernik i prijatelj s župnikom. Miroslav se nadao promaknuću i daljem napredovanju, iako nije ništa posebno napravio za školu.

- Čudim se da vam je trebalo tako mnogo vremena da napravite inventuru i pobacate marksističku i partizansku literaturu, dragi kolega - rekao je Martin tobože se čudeći. - Te ste knjige mogli dati na dražbu još prije nekoliko godina.

- Vas se ne tiče kada ću ja napraviti inventuru - odvratio mu je pomalo ljutito Miroslav.

- Ne tiče me se, ali me čudi da veliki Hrvat i katolik poput vas čuva takvu literaturu. Možda ste mislili da će se stari sustav vratiti, pa niste htjeli baciti te knjige da ih ne bi opet morali naručivati - rugao se Martin. - Uostalom, i danas imam starih komunista i jugo - nostalgičara koji ne mogu preboljeti stari sustav i državu. Mogli biste te knjige prodavati u središtu grada, više biste ih prodali!

- Hoćete li uzeti neku knjigu ili nećete? - pitao je sada namrgođeni Miroslav.

- Neću! Jeste li možda napravili inventuru zbog edukacijske kontrole koja je nedavno bila u školi? - pitao je Martin.

- Nije zbog kontrole! Tek da znate, Martine, ja nikada ne bih pisao žalbe u Ministarstvo protiv svoje škole i svojih kolega - prigovorio je školski knjižničar Miroslav, sav crven u licu.

- Naravno da ne biste! Vi imate drugačiju taktiku. Ulizujete se šefovima, naročito v. d. ravnateljici u nadi da ćete tako napraviti karijeru. Dobili ste stalan posao, postali knjižničar, što je sljedeće na redu? Mjesto u Školskom odboru ili mjesto zamjenika ravnateljice? - pitao je Martin, također ljut što je Miroslav spomenuo njegovo pisanje žalbi prosvjetnim vlastima. Kao da je to nekakav zločin!

- Moji planovi se vas ne tiču! Brinite svoju brigu - odbrusio mu je Miroslav.

- Hvala na savjetu, dragi kolega! A vi se i dalje ulizujte v. d. ravnateljici u nadi da ćete napredovati u ovoj žabokrečini od škole - odgovorio je Martin i otišao doma.

Bila mu je puna kapa takvih kao Miroslav. Martin je bio uzorni učenik Srednje škole Jablangrad, a sad mora gledati kako kojekakve neznalice vode kolo u školi dok je on označen kao problem. Jedini njegov grijeh bio je taj što je svojim dolaskom izgurao arhivisticu Željku, za koju je sumnjao da li je uopće diplomirala. To su tvrdili njezini prijatelji u školi, ali ona nikako nije mogla nigdje dobiti stalan posao, ni u školi niti u nekom arhivu. Zašto nije mogla, ako je imala valjanu diplomu?

Martinu je bilo teško gledati kako ga preziru i smatraju problemom i njegovi profesori koji su mu predavali. Razumio je da neki došljaci i nezavršeni studenti (apsolventi) koji rade u školi ovise o milosti i dobroj volji ravnatelja, ali profesori i profesorice koji su stalno zaposleni u toj školi dugi niz godina, oni bi svakako trebali biti hrabriji i ne se toliko ulizivati ravnateljima. Ti ljudi bi trebali više cijeniti Martina kao svog bivšeg odličnog učenika i sada kolegu na poslu. Martin je predavao povijest i geografiju djeci nekih od svojih kolega, pa im je i to nešto trebalo značiti. U svakom slučaju, Martin je imao razloga za nezadovoljstvo.

Tijekom zimskih praznika, to jest između Božića i Nove Godine u školi su se održavale sjednice razrednih vijeća za pojedina usmjerenja. S obzirom da je Martin bio „crna ovca“ u kolektivu, neki su razrednici tvrdili kako se učenici žale na njegovo ponašanje i ocjenjivanje, iako nije zaključio mnogo negativnih ocjena. Drugi nastavnici nisu bili prozivani kao Martin, bez obzira što su bili mnogo grublji u svom nastupu prema učenicima i zaključili više negativnih ocjena od njega. Naročito su Martina prozivali razrednici iz elektro, agroindustrijskog i trgovačkog usmjerenja. Martin im je pokušao objasniti kako neki učenici cijelo polugodište nisu učili te im je zbog toga zaključio negativne ocjene iz geografije. Kolege nisu marile za njegove riječi, već su ga prozivali kao problematičnog profesora na kojega se žale mnogi učenici i njihovi roditelji. Kritizirali su ga čak i neki razrednici iz gimnazijskih razreda, iako tamo nije zaključio nijednu negativnu ocjenu iz povijesti a s učenicima tih razreda imao je sasvim korektne odnose. Prozivanje Martina na sjednicama razrednih vijeća bila je osveta kolektiva za Martinove žalbe koje je pisao proteklih godina Ministarstvu edukacije.

Martin je sve te pritužbe na svoj račun podnio strpljivo. Nije izgubio živce niti galamio jer je znao da samo to čekaju kako bi ga mogli i dalje optuživati. V. d. ravnateljica Zlata koja je predsjedala sjednicama razrednih vijeća uživala je u činjenici da se Martina kritizira, a s njom su se potajno radovali i profesorica Dubravka i ostali Zlatini prijatelji i ulizice. Sve je to Martinu dalo do znanja da je nepoželjan u kolektivu i da bi ga se rado riješili. On je pak odlučio da se neće samo tako predati.

„Još ćete vi vidjeti tko je Martin,“mislio je on nakon zaključenih sjednica razrednih vijeća,“nitko mene neće prozivati samo tako.“ Martin je proveo zimski raspust doma, s roditeljima i razmišljao što mu je činiti iduće godine. Nije se činilo da će 2002. biti bolja, ali je Martin svejedno odlučio da se neće predati.

„Nema uzmaka,“mislio je on,“ako bih se sada smirio, bilo bi to priznanje mog poraza. Zašto ustupiti pred Zlatom, Dubravkom i njihovim prijateljima? Sve su to bitange koje se prave važne na račun toga što se znaju s lokalnim moćnicima u gradu. U odnosu na mene, oni su u najboljem slučaju polupismeni. Što se tiče njihova karaktera, to su sve moralne nakaze.“

Martin je osjećao duboki prezir prema njima. Sve što je postigao u životu, postigao je svojim učenjem i radom, a ne zahvaljujući poznanstvima i protekcijama. Ljudi poput Zlate i Dubravke njemu su se gadili. Ipak, Martin je više zamjerao onim kolegama i kolegicama koji su pošteno radili svoj posao i nisu se slagali s nekim stvarima u školi, ali su ipak šutjeli da se ne zamjere šefovima. Neke stvari bi se u školi mogle promijeniti nabolje kada bi više kolega podržalo Martina. On se ljutio na kolege koji su trpjeli nepravde u školi što se ne bune, a bili su dugogodišnji djelatnici sa stalnim zaposlenjem i nisu mogli dobiti otkaz tek tako. Njihovo ponašanje za Martina bio je najgori kukavičluk. On nije kukavica i neće šutjeti! Kada dođe vrijeme, opet će dići svoj glas, bez obzira sviđalo se to nekome ili ne!

Tijekom drugog polugodišta školske 2001./2002. godine Martin je i dalje doživljavao iste neugodnosti u školi kao i prije. Zločesti učenici dobacivali su mu njegov nadimak „Junac“ tijekom nastave te na hodnicima škole za vrijeme malih i velikih odmora. Ako bi im Martin nešto odvratio, oni bi se išli žaliti svojim razrednicima, školskoj psihologinji i v. d. ravnateljici Zlati na grubo ponašanje profesora Martina. Nikoga u školi nije zanimalo što misli većina učenika koji su bili zadovoljni Martinovim radom i ponašanjem prema njima.

U zbornici srednje škole Martin je doživljavao provokacije od kolega, koji su bez da ga imenuju govorili kako neki ljudi ne pozdravljaju, daju previše negativnih ocjena, viču na učenike i kasne na nastavu. Profesorica Antonija iz hrvatskog jezika pitala bi zašto arhivistica Željka ne bi radila u školi i uvjeravala kolege kako ona treba tu raditi. Martin je u veljači 2002. morao ići na razgovor kod školske psihologinje Barbare, koja mu je po tko zna koji put govorila kako s njim nisu zadovoljni učenici ni kolege te bi on trebao razmisliti o svom ponašanju.

Martin bi uglavnom šutio na sve te provokacije i bjesnio u sebi. Izgubio je volju da se raspravlja s kolegama kojima ionako nije bilo stalo do istine. Što njih briga za istinu? Bitno je da oni nisu meta kritike već netko drugi. Taj drugi bio je Martin. Uz nekoliko iznimaka, većina nastavnika u kolektivu smatrala je Martina problematičnom osobom. S njim su razgovarali samo kad su morali i uglavnom ga izbjegavali kao da je gubav.

Kada ga je psihologinja Barbara pozvala na razgovor u svoj ured, Martin ništa nije imao za reći. Mogao je ljutito vikati i dokazivati kako je žrtva progona od strane pojedinih kolega, uključujući i nju, ali koja korist od toga? Psihologinja bi ga vjerojatno smatrala ludim a s njom bi se složila i v. d. ravnateljica i najveći dio kolektiva.

Povremeno bi se Martin požalio roditeljima, braći i prijateljima u gradu na svoj nezavidan položaj. Oni su ga razumjeli, ali mu nisu mogli pomoći. Što se tu može? Šuti i trpi, Martine! Ni nama nije lako, znali bi mu oni odgovoriti. Prema tome, Martin je imao dva izbora - šutjeti ili se buniti. On je vidio kako su neki profesori i profesorice nakon trideset i više godina rada propali fizički i psihički od rada u školi. Iako se nikada nisu bunili ni svađali s kolegama niti su pisali žalbe u Ministarstvo edukacije i nisu se žalili edukacijskoj kontroli svejedno su znali doživjeti svakakvih neugodnosti od učenika i kolega.

Prema tome, šutjeti i trpjeti Martinu baš i nije bila neka mogućnost.

- Sviraj da preživiš! - znala je reći Martinova majka, na temelju jednog ratnog filma o grupi Židova koji su bili članovi orkestra u jednom koncentracijskom logoru u Njemačkoj za vrijeme Drugoga svjetskog rata, pa su kao svirači imali nešto bolji tretman od drugih logoraša.

U Martinu se nakupljao bijes koji je on s vremenom sve teže kontrolirao. Tražiti posao u nekoj drugoj školi nije bilo rješenje. Ako bi i dobio posao u drugoj školi postojala je mogućnost da i tamo doživljava neugodnosti od učenika i kolega. Osim toga, kad se dobije stalan posao u nekoj školi tu se najčešće i ostaje do mirovine ili do smrti. Nastavnici ne mogu samo tako mijenjati mjesto rada.

„Tko će me zaposliti u drugoj školi? Svi će pitati gdje sam do sada radio i zašto sam dao otkaz. Mislit će da sam loš djelatnik koji je napustio školu zbog tko zna kojih razloga i neće me htjeti zaposliti,“razmišljao je Martin tijekom veljače 2002. godine.

Nakon dugog razmišljanja, Martin je odlučio još jednom pokrenuti akciju. Početkom ožujka 2002. napisao je još jednu žalbu na račun obavljenog nadzora edukacijske kontrolorke Josipe u studenom 2001. Imao se pravo žaliti na obavljeni nadzor, ako s njim nije bio zadovoljan. U žalbi je spomenuo kako je dolazak inspektorice bio najavljen školi, pa su se v. d. ravnateljica i njezini suradnici mogli pripremiti za nadzor. Kontrolorka Josipa uopće nije razgovarala s Martinom, čime je pokazala pristranost u korist v. d. ravnateljice, što se vidi i iz njezina izvještaja o obavljenom nadzoru. Prema tom izvještaju, postoje neke nepravilnosti i nedostaci, što su preblagi izrazi za nered i nedisciplinu koja vlada u školi. Martinovo mišljenje bilo je da su v. d. ravnateljica Zlata i kontrolorka Josipa prikrile pravo stanje u školi, to jest, u Josipinu izvještaju nema ni jedne riječi o neredu i nedisciplini u Srednjoj školi Jablangrad. Spomenula je samo nepravilnosti i nedostatke, što su po Martinovu sudu bile preblage riječi za ono što se događalo u školi.

Martin se osvrnuo na neke tvrdnje iz izvještaja kontrolorke Josipe. Ona je napisala da rad nastavnika prati ravnatelj škole i nastavnik je njemu odgovoran. U svojoj žalbi, Martin je postavio pitanje: što ako neki nastavnik godinama nesavjesno radi svoj posao a ravnatelj to tolerira? Ne bi li tada trebalo kazniti i nastavnika i ravnatelja?

Kontrolorka Josipa napisala je i da u nadležnosti edukacijske kontrole nije provođenje istraga niti izricanje kazni. Martin je postavio pitanje: čemu onda uopće služi edukacijska kontrola koja nikoga ne može pozvati na odgovornost, već samo može narediti školi da ispravi pogreške. A što ako ravnatelj i njegovi djelatnici nastave u toj školi raditi jednako naopako, mimo školskih propisa i na svoju ruku? Nikome ništa?

Stoga je Martin u žalbi skrenuo pozornost na loš rad pojedinih zaposlenika Srednje škole Jablangrad te na činjenicu da nestručni nastavnici, pogotovo ako nisu prosvjetni djelatnici po struci ne mogu učenicima dati kvalitetnu naobrazbu iz predmeta koje predaju. Martin se još jednom ponadao da će netko u Hrvatskoj pokrenuti sveobuhvatnu istragu u Srednjoj školi Jablangrad, ako ne zbog njega, jednog malog običnog profesora, a ono zbog dobrobiti učenika te škole.

Svoju žalbu Martin je ponovno poslao na iste adrese kao i prošli put, to jest Ministarstvu edukacije i Vladi u pisanom obliku, dok je putem e - pošte obavijestio još jednom sve važnije dnevne novine i TV postaje u Hrvatskoj, nadajući se kako će ovaj puta netko iz medija pokazati interes za njegovu priču i objaviti reportažu. Prema Martinovu mišljenju, priča o događanjima u Srednjoj školi Jablangrad bila je više nego zanimljiva. Ako bi mediji objavili njegovu priču, onda se v. d. ravnateljica Zlata i njezini suradnici ne bi više mogli samo tako skrivati, a i neki ljudi iz Ministarstva edukacije te iz Odjela edukacijske kontrole u Sokolgradu morali bi objašnjavati zašto ništa konkretno nisu poduzeli da spriječe nerad i nedisciplinu u Srednjoj školi Jablangrad.

Desetak dana nakon što je poslao žalbu u Ministarstvo edukacije, Martin je na kućnu adresu dobio odgovor iz Ministarstva kako je njegov dopis poslan mjesnom nadležnom Odjelu edukacijske kontrole u Sokolgrad sa zamolbom da dotični Odjel obavijesti Martina o utvrđenom i učinjenom.

- Tipično birokratski! Briga one u Ministarstvu što se događa u Srednjoj školi Jablangrad. Uzalud sam napisao u svojoj žalbi kako je kontrolorka Josipa u dogovoru s ravnateljicom Zlatom zataškala pravo stanje stvari u školi - jadao se Martin roditeljima kad je pročitao dopis.

Oni nisu znali što bi mu odgovorili. Stanje se činilo bezizlazno, kao da nikoga u Ministarstvu nije briga što se događa u Jablangradu. Oni vjeruju izvještajima edukacijske kontrole što god oni napisali.

Tjedan dana kasnije, Martin je na kućnu adresu dobio odgovor Odjela edukacijske kontrole u Sokolgradu u kojem je pisalo da je Odjel primio na znanje Martinove kritike na obavljeni nadzor i izvještaj kontrolorke Josipe u studenom 2001. Bez obzira na Martinove kritike, Odjel edukacijske kontrole ostaje i dalje pri odgovoru koji je Martinu poslan 22. studenoga 2001.

- Drugim riječima, ništa od ponovljenog nadzora! Edukacijska kontrola u Sokolgradu drži svijeću v. d. ravnateljici Zlati i njezinim ulizicama u Srednjoj školi Jablangrad. Blago meni kraj takvih odgovornih ljudi u Ministarstvu edukacije i edukacijskoj kontroli - cinično je komentirao Martin stav prosvjetnih vlasti prema njegovim žalbama na račun Srednje škole Jablangrad.

Dva dana kasnije Martina je „razveselilo“ još jedno pismo pristiglo na kućnu adresu. Bio je to odgovor Vlade u kojem je opet pisalo kao i u prvom odgovoru Vlade iz listopada 2001. da je Martinov dopis primljen i poslan dalje na rješavanje Ministarstvu edukacije, s obzirom da se radi o slučaju iz njihove nadležnosti.

- Hvala ti najljepša, draga Vlado! Toliko o promjenama koje su nam obećavali neki tada oporbeni političari pred izbore 2000. godine. Sad kad imaju vlast, sve ide birokratski po ustaljenoj proceduri - razdražljivo je komentirao Martin odgovor Vlade. - Brigo moja prijeđi na drugoga! Vlada šalje moju žalbu Ministarstvu edukacije jer to spada u djelokrug Ministarstva, koje će moj dopis poslati dalje Odjelu edukacijske kontrole u Sokolgradu, a onda će tamo neki kontrolor ili kontrolorka u svom izvještaju sve to lijepo zataškati i cijeli slučaj prikazati kao nevažan. Tako se čuva ugled Srednje škole Jablangrad i ugled prosvjete u cjelini. Zbilja su nam došli bolji dani!

Uostalom, Odjel edukacijske kontrole u Sokolgradu već je Martinu javio da ostaju pri svom odgovoru, to jest stavu, bez obzira na Martinovu žalbu na obavljeni nadzor kontrolorke Josipe. Martin je imao pravo žaliti se na obavljeni nadzor i on je to svoje pravo sada iskoristio, ali očito uzalud.

- Imam se pravo žaliti, ali nitko ništa ne poduzima. Sve ostaje po starom! - rekao je Martin zlovoljno.

- A što da radiš? Nema ti druge nego se pokoriti i šutjeti. Vidiš da se ne vrijedi buniti - odgovorila je Martinova majka, uplašena za njegovu sudbinu. - Samo će biti još gore, što se budeš više bunio. Zato većina nastavnika u školi šuti i ne diže galamu. I ti moraš tako raditi, htio ti to ili ne!

- Ne znam što bih rekao. Valjda neće zauvijek biti tako loše. Sve to mora jednom prestati. Ne može zauvijek tako - kazao je Martinov otac.

- Da, sve će to jednom prestati, kada umremo - razočarano je odgovorio Martin.

21. Slom Martinovog otpora i pobjeda reakcije u Srednjoj školi Jablangrad

Proljetni praznici trajali su od 29. ožujka do 7. travnja 2002. Martin se nije veselio Uskrsu, jer je bio pun mračnih slutnji i očekivanja što će se dalje događati u školi. Ne samo što nitko u Vladi niti u nadležnom Ministarstvu nije pokazao zanimanje za zbivanja u Srednjoj školi Jablangrad, već su i mediji opet iznevjerili Martina. Nitko nije pokazao interes za njegovu priču.

Prvi radni dan poslije proljetnih praznika bio je ponedjeljak, 8. travnja 2002. Dva dana kasnije, v. d. ravnateljica Zlata dobila je službenu obavijest Odjela edukacijske kontrole u Sokolgradu o još jednoj Martinovoj žalbi. Zlati je sugerirano da cijeli taj slučaj napokon zaključi. Još prije proljetnih praznika Zlata je telefonski razgovarala s jednim od savjetnika u Ministarstvu edukacije koji joj je jasno dao do znanja da ta priča s Martinom uskoro mora biti završena. Nikome nije u interesu da Martin nastavi sa svojim pisanjem žalbi i u najgorem slučaju da priča izađe u javnost. To bi svakako naštetilo ne samo ugledu Srednje škole Jablangrad već i prosvjeti u cjelini. U tom slučaju, ugled v. d. ravnateljice Zlate bio bi također okaljan, pa bi ona vrlo vjerojatno morala podnijeti ostavku. Ta mogućnost se Zlati nikako nije sviđala.

Idući dan prijepodne, u četvrtak, 11. travnja 2002. za vrijeme velikog odmora, Martin je bio pozvan u ured v. d. ravnateljice Zlate. Ona ga je dočekala sjedeći u fotelji za svojim radnim stolom sva namrgođena.

- Kolega Martine, do kada vi mislite pisati protiv svojih kolega i protiv svoje škole? - pitala je ona.

- Kako to mislite, pisati protiv svojih kolega i protiv svoje škole? - Martin je odgovorio protupitanjem.

- Dobila sam obavijest iz Odjela edukacijske kontrole u Sokolgradu o još jednoj vašoj žalbi. Kad će vam postati jasno da vam je sve uzalud i da samo štetite sebi i drugima? - odgovorila mu je Zlata.

- Ja ne pišem protiv svojih kolega, već protiv onih koji svoj posao ne rade savjesno. Umjesto njih, u ovoj školi trebali bi raditi stručni ljudi kojima je stalo do dobrobiti djece, a ne samo do njihovih plaća i ostalih materijalnih prava. Isto tako, ovo nije moja ni vaša škola, već javna škola - odgovorio je Martin, ljut što mu Zlata prigovara za rad protiv kolega i škole.

Zlata je šuteći gledala u njega, ne znajući što bi mu dalje rekla.

- Veliki su to moji prijatelji i kolege koji samo mene kritiziraju u kolektivu i nikoga više - nastavio je Martin, dok je Zlata coktala jezikom i s negodovanjem tresla glavom, zgrožena Martinovom nepopustljivošću.

- Mislim da bi bilo najbolje da vi odete iz ove škole, jer će inače zbog vas cijeli kolektiv morati seliti - odgovorila je Zlata.

- Nemam namjeru nikuda ići! Neka idu odavde oni koji zabušavaju na svom radnom mjestu, kao i oni koji nisu diplomirali na vrijeme ili nisu prosvjetni djelatnici po struci. Njima dajte otkaz, a ne meni - odgovorio je Martin. - Ako treba, i dalje ću se žaliti! Čega da se sramim? Možda zato što tražim da u ovoj školi bude više reda i discipline?

- Kolega Martine, molim vas, radite svoj posao - odgovorila mu je v. d. ravnateljica Zlata.

- I hoću - uzvratio je Martin i izašao iz njezina ureda.

Zlati je prekipjelo! Odlučila se je obračunati s Martinom jednom za svagda. Ona je imala podršku velike većine nastavnika u školi, kao i podršku nadležnog Ministarstva i edukacijske kontrole u Sokolgradu. Stoga je na oglasnu ploču u zbornici oko podneva stavila pisanu obavijest da će se sutra, u petak, 12. travnja 2002. godine u zbornici održati sjednica Nastavničkog vijeća s početkom u 19,30 sati. Sjednica je imala dvije točke dnevnog reda. Prva točka - Martinov zahtjev da se u Srednjoj školi Jablangrad obavi nova kontrola, dok je druga točka bila „Razno.“ Pod točkom „Razno“ bivši ravnatelj Jakov kao i v. d. ravnateljica Zlata dali bi razne kraće obavijesti kolektivu u vezi nastave i ostalih školskih aktivnosti, a i profesori su mogli postavljati pitanja i davati svoje prijedloge.

Martin je taj petak radio prva četiri sata prije podne, a zatim više nije imao nastavu. Otišao je u jedan kafić i naručio pivo kako bi smirio nervozu. Nije imao peti i šesti sat nastave. Nakon što je popio pivo, otišao je doma na ručak. Cijelo poslijepodne bio je više nego zabrinut u očekivanju večernje sjednice Nastavničkog vijeća. Jedva je popio pivo, a nije imao teka ni za ručak. Prošlu noć slabo se naspavao od stresa i brige što ga čeka u školi.

„Ostavljen sam da se sam borim. Svi su me izdali. Čemu se još imam nadati? Mogu biti sretan ako mi draga v. d. ravnateljica Zlata ne da otkaz,“razmišljao je zabrinuto Martin dok su minute polako prolazile kao da su sati.

U 19,10 sati Martin je izašao iz stana i polako krenuo prema školi. Vukao se kao da ide na strijeljanje, a ne na sjednicu Nastavničkog vijeća. Mnogo puta do sada požalio je što je uopće otišao studirati povijest i geografiju. Rad u školi ga je već odavno potpuno razočarao.

„Bilo bi mi bolje da sam završio neki tečaj za knjigovođu ili računovođu, pa da radim u nekom uredu s nekoliko kolega i nemam nikakve veze s učenicima ili da sam otišao na tečaj za kuhara i da radim u nekom restoranu. Nije to lak posao, ali se tamo možeš barem najesti uz plaću koja je otprilike kao i profesorska plaća, ako ne i veća,“mislio je Martin dok je polako šetao ulicom idući prema školi.

Stigao je do škole, prošao kroz prizemlje i krenuo stepenicama na kat prema zbornici. Ušao je u zbornicu dvije minute prije početka sjednice i sjeo na svoje mjesto. Kolege su se već okupili i čekali početak sjednice. Nitko s Martinom nije razgovarao niti ga je pravo pogledao. Svi su bili u iščekivanju što će se dogoditi. Nakon pet minuta u zbornicu je ušla i v. d. ravnateljica Zlata s hrpom papira u rukama. Sjela je za stol i započela sjednicu Nastavničkog vijeća.

- Svi znamo zašto smo se ovdje skupili - započela je svoj govor Zlata. - Među nama sjedi jedna osoba koja već godinama piše i radi protiv ove škole i protiv svojih kolega. On baca perje u vjetar i po gradu se šire kojekakve glasine.

- Mogao bi pisati i Predsjedniku države, kad već piše Vladi - podrugljivo je rekao Josip, voditelj prve smjene.

„Ti ne moraš pisati nikome. Godinama se uvlačiš u dupe svim ravnateljima da bi bio voditelj smjene,“namrgođeno je mislio Martin.“To je taj dragi profesor Josip, veliki Hrvat i katolik o kojem moji roditelji imaju dobro mišljenje.“

- Mislim da to nije u redu od kolege Martina - rekao je Slavko, profesor hrvatskog jezika. - Mi trebamo u školi rješavati naše probleme.

- Tako je - odgovorila je v. d. ravnateljica Zlata, a s njom su se složili još neki profesori. - Zbog toga mislim da bi nam kolega Martin konačno mogao reći o čemu se radi.

- A što bih ja to trebao vama reći, a da vi ne znate? Ja sam jedan od mlađih članova kolektiva, većina vas ovdje radi dulje od mene. Vi biste svi trebali znati što se događa u školi - odgovorio je Martin.

- Martine, ako imaš kakvih problema, to trebaš nama reći, a ne pisati okolo - rekao je Branko, profesor fizike i matematike.

- U redu! Ako vas baš zanima, ne sviđa mi se što moram učenicima davati pozitivne ocjene bez obzira imali oni znanja ili ne. Ne mogu se pomiriti ni s činjenicom da se mene proziva za pisanje žalbi, što nije krivično djelo, dok se druge ne proziva za daleko gore stvari. Nije u redu što pojedinci križaju zaključene negativne ocjene i prepravljaju ih u pozitivne, što pojedini razrednici umanjuju broj neopravdanih sati izostanaka u svojim razredima, što se tolerira nedisciplina među učenicima i pojedini nastavnici poput mene su izvrgnuti ismijavanju učenika a to se smatra kao normalnim - govorio je Martin. - Ne volim ni to da me pojedinci koji kasne na nastavu i nekad ne dođu na neke školske satove prozivaju za kašnjenje na nastavu i govore kako meni treba smanjiti plaću. Što je s njima? Oni mogu kako hoće. Proteklih godina bivši ravnatelj i sadašnja v. d. ravnateljica zamjerali su mi uzimanje prekovremenog rada dok su neki drugi profesori mogli imati prekovremeni rad bez problema. Eto, to bi bilo ukratko ono što mi smeta! Uostalom, vi koji radite ovdje dulje od mene trebali biste sve to već znati.

- Što vi mislite o ovome što je Martin sada rekao? - upitala je v. d. ravnateljica Zlata.

- Laž, laž, sve laž!! - povikao je školski knjižničar Miroslav, a zatim su mu se pridružili voditelj prve smjene Josip, tajnica škole Vera, voditeljica druge smjene Marijana, predsjednik Školskog odbora Vladimir i njegov prijatelj profesor Branko.

- Mene zanima jesmo li mi svi ovdje ludi, a samo Martin pametan? - pitao je knjižničar Miroslav.

- Zašto nama niste rekli što ste događa? - upitala je Ivana, profesorica likovne i glazbene kulture - Trebali ste nama reći.

- Velika korist da vam išta kažem! Ovakvim brutalnim tipovima koji su me već odavno osudili trebao bih nešto reći - odgovorio joj je Martin.

- Tko vam je dopustio da govorite - povikala je voditeljica druge smjene Marijana. - Je li moguće da smo svi mi ovdje ludi, a samo Martin pametan?

- Moguće je! Pojedinac je pametniji od gomile - odvratio je uvrijeđeno Martin. Njegov odgovor bio je popraćen zgražanjem dijela kolektiva, a prednjačila je Violeta, profesorica hrvatskog jezika koja je na sav glas zazivala Isusa Krista.

„Stanje je doista ozbiljno kad stara komunjara Violeta zaziva Isusa Krista,“mislio je u sebi Martin cinično.

- Dakle, Martine, vi ne odustajete od svojih stavova? - upitala ga je v. d. ravnateljica Zlata.

- Ne! Nisam ja jedini koji se ne slaže s nekim stvarima u ovoj školi! Ima još nezadovoljnika - odgovorio joj je Martin.

- Pokažite tko se to s vama slaže! Zar ne vidite da ste sami? Zašto lažete? - povikao je školski knjižničar Miroslav, kojemu je ovo bila prilika da se uliže v. d. ravnateljici i osveti Martinu za njegovo ruganje kad je on, Miroslav, početkom prosinca 2001. u holu škole izložio stare knjige, većinom marksističku i partizansku literaturu i prodavao ih za 5 kuna po knjizi.

- E moj Miroslave! Ti bi trebao znati da nije pristojno prstom upirati u ljude. Ako se netko slaže sa mnom, neka to sam kaže. Naravno, treba imati hrabrosti nešto reći takvima brutalnim stvorovima kao što si ti i tebi slični! Što se nisi tako derao na mene kad je edukacijska kontrola dolazila u školu? Onda si šutio kao popišan u knjižnici i čitao novine - drsko mu je odgovorio Martin. Njegov odgovor Miroslavu bio je popraćen zgražanjem dijela kolektiva.

- Sad ću vam pročitati što je to Martin pisao o vama! Ja sam za javnost rada, pa neka se zna - rekla je v. d. ravnateljica Zlata i počela čitati dijelove posljednje Martinove žalbe.

Tu žalbu Martin je poslao Ministarstvu edukacije. Ministarstvo je otposlalo žalbu Odjelu edukacijske kontrole u Sokolgrad, odakle je žalba proslijeđena u Srednju školu Jablangrad jer je Zlatu kao i njezine prijatelje zanimalo što je to Martin pisao o njima. Martinova žalba trebala je ostati u arhivi Odjela edukacijske kontrole, ali je tamošnji šef Odjela rado izašao u susret v. d. ravnateljici Zlati i poslao joj Martinovu žalbu. Neka žena zna što to o njoj Martin piše!

Isto je napravio i kontrolor Vlatko početkom studenog 1999. kada je došao u kontrolu u Srednju školu Jablangrad. Na traženje tadašnjeg ravnatelja Jakova dao mu je Martinovu žalbu u ruke, iako je rekao pred Martinom da će ta žalba završiti u arhivu Odjela edukacijske kontrole u Sokolgradu. Međutim, kada je Martin otišao iz ravnateljeva ureda, Vlatko je pogazio riječ. Time je taj Odjel pokazao na čijoj je zapravo strani. Treba izaći u susret ravnatelju/ ravnateljici Srednje škole Jablangrad i pomoći im u suzbijanju Martinovog bunta.

Zlata je čitala izabrane dijelove Martinove žalbe gdje je on pisao o neradu i nedisciplini u kolektivu, prozivajući pojedine kolege. Kolektiv se zgražao, a profesor Branko nekoliko je puta sa zgražanjem dobacio riječ „svinja,“ koja se odnosila na Martina.

Kada je Zlata prestala s čitanjem, riječ je dobio informatičar Jozo. On je bio uvrijeđen jer je Martin njega spomenuo za loš rad s učenicima, za kašnjenje na nastavu i povremeni nedolazak na školske sate, koje je Jozo kasnije uredno zapisao u razredne dnevnike kao da su održani.

- Ja više ovo ne mogu trpjeti! Martin je mene teško uvrijedio i tužit ću ga sudu za duševne boli. On vrijeđa učenike, kasni na nastavu a mene proziva za loš rad. To tako više neće ići - rekao je Jozo uvrijeđeno.

- Martin se sada potpuno razotkrio! Cijeli kolektiv može vidjeti kakva je on osoba. Pišući o nama on zapravo piše o sebi - dodala je v. d. ravnateljica Zlata.

- Ti nisi kompetentan da pišeš o ovom kolektivu. Ti nemaš pravo to raditi - povikao je sav crven u licu od bijesa profesor Vladimir, predsjednik Školskog odbora.

„Glavno da ste svi vi ovdje kompetentni da sudite o meni,“ljutito je mislio Martin.

- Mene zanima je li moguće da smo svi mi ludi, a samo Martin pametan? - javila se i Dubravka, profesorica geografije. - Voditeljica sam aktiva povijest - geografija i ne razumijem zašto Martin sa mnom nije razgovarao o svojim problemima.

- A što ja to s vama imam razgovarati? Vi ovdje radite dulje od mene i kao ne znate što se događa. Zašto bih uopće razgovarao s nekim tko me smatra ludim? Zašto niste tako hrabro nastupili u studenom 1999. pred kontrolorom Vlatkom? Onda ste bili tako dragi i smiješili se od uha do uha - odvratio joj je Martin bijesno.

- Mislim da smo dovoljno čuli i da možemo zaključiti ovu raspravu - rekla je Zlata i sa stola podigla list papira. - Ovdje je zaključak sjednice po tom pitanju. Taj sam zaključak napisala i prije ove sjednice.

„Krasno! Napisala je zaključak sjednice Nastavničkog vijeća prije nego što je sjednica uopće i održana! To se zove rad po propisima! Ni sam drug Staljin ne bi to bolje izveo. Ovo i nije sjednica Nastavničkog vijeća, već staljinistički sudski proces u kojem sam ja unaprijed osuđen,“mislio je Martin ozlojeđeno.

Zlata je čitala zaključak u kojem je pisalo da sve što je Martin ikad rekao ili napisao o školi je laž, u školi se radi u skladu s postojećim školskim i prosvjetnim pravilnicima i propisima, a Martin radi u školi samo zahvaljujući strpljenju kolektiva koji trpi njegovo ponašanje. Dalje u zaključku Zlata je još napisala kako se Martin sukobljavao i s bivšim ravnateljem Jakovom kao i sa sadašnjom ravnateljicom. Martin rasprave sa sjednica Nastavničkog vijeća zlonamjerno tumači po svojoj volji i tako stvara lažne argumente za svoje potpuno neutemeljene tvrdnje. Zbog svega navedenoga, nema potrebe da se u Srednjoj školi Jablangrad provodi ikakav dodatni nadzor od strane edukacijske kontrole.

Nakon što je ravnateljica Zlata pročitala zaključak koji će biti poslan kao odgovor Ministarstvu edukacije i Odjelu edukacijske kontrole u Sokolgrad dio kolektiva je zapljeskao, dok je većina nastavnika šutjela. Nitko nije stao u Martinovu obranu. Ostao je potpuno sam, prezren i osuđen od kolega.

- Mogla bih Martina staviti na stegovni postupak što je pisao klevete i laži ne samo protiv škole već i protiv mene osobno, ali to neću učiniti. Nisam zlopamtilo i opraštam mu! - rekla je Zlata nakon pljeska.

Zatim je pod točkom „Razno“ pročitala neke obavijesti i zaključila sjednicu. Nastavnici su se počeli razilaziti u manjim grupama ili pojedinačno. V. d. ravnateljica je otišla u svoj ured praćena tajnicom škole i voditeljima prve (gimnazijske) i druge (strukovne) smjene. Oni su imali još nešto za dogovoriti.

Martin je izašao iz zbornice i krenuo prema izlazu škole. Nitko mu od kolega ništa nije rekao. Nisu ni trebali. Svojim držanjem na sjednici dali su do znanja da podržavaju v. d. ravnateljicu Zlatu i njezinu ekipu. Zašto bi se itko od nastavnika zamjerao Zlati podržavajući Martina? On je bio siromašni nastavnik koji je početkom tridesetih godina još uvijek bio neoženjen i živio u malom stanu s roditeljima. Martin je u očima mnogih ljudi koji su ga poznavali bio gubitnik. Istina, završio je fakultet i imao stalan posao. To je bilo sve! Toliko o Martinu! U svemu ostalom on je bio neuspješan. Bez vlastite obitelji i doma, bez utjecajnih prijatelja i mogućnosti pravljenja karijere u prosvjeti ili izvan nje, bez nekog naročitog društvenog života. Što da se radi? Živjeti se mora! Bilo je i gorih slučajeva od Martina. On barem nije bio u dugovima niti gladan ili beskućnik. Stanje može biti bolje, ali i mnogo gore nego što jest!

Došavši kući, Martin je ispričao roditeljima što se dogodilo na sjednici u školi. Bio je otupio na sve. Ništa mu više nije bilo važno. Roditelji su ga sažalijevali i molili da se smiri i pomiri sa sudbinom. Bilo je više nego očito da je svaki dalji otpor uzaludan. Ravnateljica mu je mogla dati otkaz uz punu podršku kolektiva, Ministarstva edukacije i edukacijske kontrole.

Prije te sjednice, Martin je vjerovao da se dio nastavnika u školi boji bivšeg ravnatelja Jakova, sadašnje v. d. ravnateljice i ostalih čelnih ljudi u školi. Nakon sjednice, Martinu je postalo jasno da se kolektiv više - manje slaže s čelnim ljudima i podržava ih ne zato što se boji, već zato što misli isto kao i oni. Taktika je bila „šuti i radi svoj posao, ne stvaraj probleme, ne buni se bez obzira kako se osjećaš.“ Sada je Martinu postalo jasno da će i on morati raditi na isti način, kao i drugi nastavnici u Srednjoj školi Jablangrad.

Desetak dana kasnije, Martinu je na kućnu adresu došlo još jedno pismo iz Ministarstva edukacije. U njemu je pisalo kako je njegov dopis upućen Ministarstvu poslan Odjelu edukacijske kontrole u Sokolgrad i Srednjoj školi Jablangrad.

- Pa naravno! Bravo, glupani! Ja se žalim na događanja u školi, a oni moju žalbu pošalju školi na očitovanje. Da ne bi možda ravnateljica i njezina banda priznali da su krivi! Baš kao i pojedine hulje iz edukacijske kontrole koje pomažu Zlati i njezinoj bandi da prikriju sve svinjarije koje se u školi događaju - bjesnio je Martin čitajući što piše u dopisu.

U dopisu je bio i dio izvještaja kontrolora Vlatka iz studenoga 1999., koji je napisao kako je Martin imao problema s učenicima, iznosio je neosnovane optužbe na račun tadašnjeg ravnatelja Jakova te da je Martin „specifični pojedinac“ sklon stvaranju problema u komunikaciji ne samo s učenicima već s i kolegama na poslu.

- To je napisao o meni onaj slatkorječivi dvoličnjak Vlatko, koji nije došao obaviti nadzor u školi nego se uvlačiti u dupe velikom ravnatelju Jakovu - bjesnio je dalje Martin. - Taj ljigavac nije bio ni na jednom mom školskom satu i nije razgovarao ni s jednim učenikom, ali o meni je utvrdio sve najgore. Ja iznosim neutemeljene optužbe na račun ravnatelja? A što je on o meni lagao u svom izvještaju za Ministarstvo, nikom ništa! Da imam novaca, tužio bih tog lažova sudu, skupa s njegovim prijateljem ravnateljem Jakovom! Prvo mi je poslao izvještaj u kojem je napisao da smo u jednoj konstruktivnoj raspravi utvrdili obveze i odgovornosti moje, ravnateljeve i od školske psihologinje, a onda je za Ministarstvo edukacije sastavio drugi izvještaj u kojem sam samo ja ispao kriv za sve probleme!

- Smiri se Martine! - rekla je majka.

- Ne mogu! Tražio sam od Ministarstva i edukacijske kontrole da naprave nadzor u školi nadajući se da će oni utvrditi činjenično stanje i kazniti odgovorne za ono što ne valja. Umjesto toga, uvijek dođe neki kontrolor koji se sliže s ravnateljem i lažno prikazuje stanje u školi. Prave se blesavi i ne žele vidjeti da nešto ne valja! Kontrolorka Josipa nije čak ni razgovarala sa mnom kad je bila u kontroli prije pet mjeseci. Hulja dvolična! - vikao je Martin i nastavio dalje čitati što su mu birokrati iz Ministarstva edukacije napisali.

- Odjel edukacijske kontrole u Sokolgradu smatra da radim u školi samo zahvaljujući dobroj volji ravnateljice i kolektiva koji me trpi. Trebao bih potražiti posao u kojem ne bih bio u kontaktu s učenicima - pročitao je Martin slijedećih nekoliko redaka. - Naravno! Edukacijska kontrola zna da sam samo ja problem u Srednjoj školi Jablangrad! To vjerojatno misli i kontrolorka Josipa koja sa mnom nije ni razgovarala niti me vidjela! Krasnih li kontrolora na državnoj plaći! Blago prosvjeti s njima!

- Što znači ono da potražiš posao u kojem ne bi bio u kontaktu s učenicima? - pitao je Martinov otac.

- To vjerojatno znači da bih trebao naći posao izvan prosvjete. O tome sam već i sam razmišljao. Postoje poslovi gdje bih uz manje stresa zaradio veću plaću - objasnio je Martin i dodao. - Lijepo je to od Odjela edukacijske kontrole da meni preporučuje na lijep način da napustim prosvjetu. Oni koji rade bez diplome i bez potrebnog znanja za rad u školi ne moraju napustiti prosvjetu. Takvi su valjda dobrodošli u školu, poput arhivistice Željke i informatičara Joze. Ne zaboravimo ni Gorana, profesora poljskog jezika koji predaje latinski i engleski. Mnogo će učenici naučiti od takvih nazovi profesora!

- Što još piše? - zanimalo je Martinovu majku.

- Škola je prije nekoliko dana dostavila odgovor Ministarstvu edukacije i Odjelu edukacijske kontrole u Sokolgradu u kojem piše da ja nisam ovlašten ni dovoljno kompetentan za davanje ocjena o Školi, da rasprave s Nastavničkog vijeća zlonamjerno tumačim po svojoj volji i tako stvaram lažne argumente za svoje potpuno neutemeljene tvrdnje. To znači da lažem i izmišljam, barem tako tvrdi Zlata i njezina banda - objasnio je Martin bijesno.

- Lijepo! A što bi drugo Zlata i napisala? Da ne bi možda priznala da je kriva i nesposobna za vođenje škole? - rekla je majka Marija.

- Točno! Neće takvi nikada priznati krivicu, već je prebacuju na druge - rekao je otac Stjepan.

- Riba smrdi od glave, a čisti se od repa - potvrdila je majka.

- Šećer dolazi na kraju - rekao je cinično Martin. - Piše da protiv mene neće biti pokrenut stegovni postupak. Zašto neće, ako sam već tako loša osoba?

- Bolje da neće - rekla je majka. - Samo ti treba otkaz! Od čega ćeš onda živjeti? Tko će te zaposliti?

- Naći će se posla za njega - odgovorio je otac. - Ako treba i izvan prosvjete.

- Nikakvo čudo da mnogi profesori radije su zaposleni u nekoj drugoj profesiji nego u prosvjeti - rekao je Martin. - Kraj takvih birokrata u prosvjetnim vlastima može u Srednjoj školi Jablangrad raditi svatko, samo neka je prijatelj s ravnateljem ili nekom drugom velikom facom u školi. Da bi bio ravnatelj u školi kao što je Srednja škola Jablangrad, trebaš biti član neke političke stranke kao bivši ravnatelj Jakov ili u srodstvu s nekim šefom iz gradske uprave kao v. d. ravnateljica Zlata.

Izvještaj o Martinu Ministarstvo edukacije poslalo je i Vladi jer se Martin žalio i toj instituciji.

- To je dobro! Sad će i naša presvijetla Vlada na čelu s milim Premijerom znati koliko sam ja pokvaren i koliko su dobri svi ostali djelatnici Srednje škole Jablangrad! - podrugljivo je komentirao Martin. - Ja budala mislio da će tamo netko od odgovornih ljudi nešto poduzeti u vezi sa stanjem u školi, a oni sve prebacili na Ministarstvo edukacije, a Ministarstvo na Odjel edukacijske kontrole u Sokolgradu. Sokolovi iz edukacijske kontrole na to su moj dopis poslali Srednjoj školi Jablangrad kako bi se ravnateljica Zlata sa svojim ulizicama mogla sa mnom obračunati u velikom stilu. Oni su me lijepo prikazali kao luđaka i problem, a o tome me uredno birokratski obavještava nadležno Ministarstvo! Hvala najljepša svima odgovornima i neodgovornima u nadležnom Ministarstvu, edukacijskoj kontroli u Sokolgradu te miloj nam Vladi! Hvala i medijima u Hrvatskoj koje ne zanima moja priča!

- Nitko neće ništa poduzeti jer je Zlata kćerka od Marina, šefa Gradskog ureda za gospodarstvo. Ima taj veze i prijatelje. Marin je isto nekakva vlast u ovom gradu - komentirao je Martinov otac.

- Kad smo već kod vlasti i njezina utjecaja, mislim da je u svemu ovome svoje prste imao i bivši ravnatelj Jakov, koji sada radi kao savjetnik za biologiju u Ministarstvu edukacije. I on je vrlo vjerojatno dao svoj doprinos zataškavanju svih afera u Srednjoj školi Jablangrad - rekao je Martin i otišao u svoju sobu da se malo smiri.

Roditelji su bili zabrinuti za njega, a loše vijesti čula su i njegova braća. Svi zajedno savjetovali su Martinu da šuti i čuva radno mjesto u školi. „Drugo mi i ne preostaje,“mislio je Martin, sav jadan u duši.

U četvrtak, 25. travnja 2002. u školi je sazvana još jedna sjednica Nastavničkog vijeća za 13,15 sati. Bila je to po trajanju kratka sjednica na kojoj je v. d. ravnateljica Zlata pročitala dopis iz Ministarstva upućen na adresu Škole. Isti taj dopis nekoliko dana ranije dobio je i Martin na kućnu adresu. Zlata je pročitala okupljenim nastavnicima što su to prosvjetne vlasti zaključile o Martinu. Nije bilo grubih riječi s njezine strane, kao ni od njezinih ulizica u kolektivu. Martin je šutio i nije želio ništa reći. Bilo je to njegovo javno sramoćenje na lijep način. Na temelju izvještaja Odjela edukacijske kontrole iz Sokolgrada prema kojem je Ministarstvo edukacije donijelo svoj konačni sud, ispalo je da je Martin jako loša osoba koja napada školu u kojoj radi bez razloga, on ima problema, dok je u školi uglavnom sve u redu. Istina, ima nekih manjih nepravilnosti, ali to će biti uklonjeno. Ona, v. d. ravnateljica Zlata dobila je od Ministarstva popis stvari koje treba napraviti u školi. Zlata je spomenula i što bi Martin trebao učiniti prema mišljenju edukacijske kontrole, ali nije rekla točno o čemu se radi. Bila je to ona tvrdnja da bi Martin trebao potražiti posao u kojem ne bi bio u kontaktu s učenicima. Nitko nije imao komentara, pa su se svi razišli.

„Krasno! Ja sam problem i klevećem školu bez razloga, a Zlata dobiva popis zadataka od Ministarstva edukacije što treba učiniti. To se nije mogla sama sjetiti. Umjesto da Ministarstvo suspendira Zlatu i cijeli Školski odbor kao grupu nesposobnjakovića, ono šalje Zlati upute što da radi. Kao da nije imala vremena do sada sama napraviti neke promjene,“bijesno je razmišljao Martin dok je išao doma.

Roditelji su ga saslušali i složili se da su prosvjetne vlasti odigrale krajnje dvoličnu igru. Ako Zlata kao v. d. ravnateljica mora napraviti neke promjene u školi, onda je očito da tu nešto ne valja. Govoriti o manjim nepravilnostima glupo je ako se radi o teškoj nedisciplini i kršenju propisa. Martin je oklevetan od strane v. d. ravnateljice i kolega kako bi se spasio ugled Škole. Martinov ugled kao profesora i čovjeka očito nije bio važan prosvjetnim vlastima. Bitno je sačuvati dobar glas Škole i prosvjete u cjelini. Kao da ljudi u Jablangradu i okolici nisu znali što se doista događa u toj školi.

Mediji su također iznevjerili Martina jer nisu objavili njegovu priču. „Sve bi bilo drugačije da je neki novinar napisao reportažu o Srednjoj školi Jablangrad. Njih uglavnom zanima što misli aktualni ministar ili ministrica prosvjete. Kao da će od njih čuti išta novo,“mislio je Martin, bijesan na hrvatske medije,“da u mojoj priči ima mrtvih i ranjenih, seksa i pokradenih milijuna možda bi netko od novinara i objavio reportažu. Ovako, izgleda da cijela priča oko Srednje škole Jablangrad nikome nije zanimljiva.“

Martin je uočio neke činjenice vezane za vijesti iz školstva. Mediji su rado pisali o uspjesima naših učenika koji su u Hrvatskoj i inozemstvu osvajali medalje na raznim natjecanjima. Bilo je povremeno i članaka koji su generalno govorili o nasilju u hrvatskim školama, kao i članaka o pojedinim izgredima učenika u nekim školama, ali to nije mnogo mijenjalo na stvari. Svi su znali da nasilje u školama postoji u većoj ili manjoj mjeri. Ono o čemu su mediji po Martinovu mišljenju malo govorili bila je korupcija i razne malverzacije u školstvu.

Mediji su povremeno tijekom 1990 - ih pisali i o tome kako nema dovoljno profesora za rad u školama te kako neki profesori ne žele raditi u prosvjeti. To je bila tek dijelom istina. Svake godine stotine mladih profesora i drugih stručnjaka iz različitih područja diplomiralo bi na fakultetima diljem Hrvatske, pa nije trebalo biti nestašice prosvjetnog kadra. Istina je da neki profesori zbog zločestih učenika, malih plaća i nekih drugih razloga nisu htjeli raditi u školi, već su se radije bavili drugim poslovima. Što se tiče Martina, mediji nisu pokazali nikakav interes za njegovu priču u kojoj se govorilo o namještanju poslova nestručnjacima i drugim nezakonitim radnjama u jednoj srednjoj školi. Zašto medije nije zanimala ta priča s konkretnim imenima i podacima, Martinu nije bilo jasno.

„Možda je i bolje da mediji nisu objavili moju priču jer bih u tom slučaju dobio otkaz u školi po kratkom postupku zbog navodnog rušenja ugleda škole. S odlukom da mi se da otkaz vrlo vjerojatno bi se složili i Ministarstvo edukacije i edukacijska kontrola,“ mislio je Martin tužno.

Kolektiv Srednje škole Jablangrad zamjerio je Martinu pisanje žalbi prosvjetnim vlastima, ali nije zamjerio nekim kolegicama i kolegama koji su po gradu i okolici širili glasine i priče o školi. Tako je Davor, profesor povijesti rodom iz Vojvodine koji je živio kao podstanar u Jablangradu, ljut što u lipnju 2001. nije dobio školski stan na korištenje mogao se najprije izvikati na v. d. ravnateljicu Zlatu i profesoricu Dubravku kao voditeljicu aktiva povijest - geografija i članicu Školskog odbora, a zatim tijekom ljeta 2001. kritizirati po gradu Zlatu i Školski odbor zbog nepravedne odluke da stan dodijeli školskom računovođi Andriji. On nije bio profesor, a dobio je „profesorski“ stan na korištenje. Ipak je on bio sin jedne uglednije gradske obitelji. Povrh svega, Andrija je bio gradski vijećnik Zemaljske stranke, što mu je još više davalo na ugledu u očima v. d. ravnateljice Zlate, Školskog odbora i kolega u školi.

Davora nitko u kolektivu nije osudio kao onoga koji širi laži i glasine o školi. On je mogao vikati na v. d. ravnateljicu Zlatu i profesoricu Dubravku i na sjednici aktiva povijest - geografija održanoj 21. kolovoza 2001. Iako su bile ljute zbog njegova ponašanja, Zlata i Dubravka nisu Davora prozvale na sjednici Nastavničkog vijeća zbog grubog ponašanja i širenja glasina o školi po gradu. Davor je bio „narodni“ čovjek, veseljak i druželjubiv, volio je piti i pušiti i kao takav bio je prihvaćen u kolektivu, za razliku od Martina, domaćeg čovjeka. Martin je bio kudikamo obrazovaniji i više zainteresiran za rad u nastavi od Davora, ali je Martin bio ozbiljan i povučen, što su mu zamjerali neki kolege.

Većini u kolektivu nije toliko smetalo što o njima misle građani Jablangrada i ljudi iz okolice, čija su djeca dolazila u školu, ali im je itekako smetalo ako bi neki birokrat u Ministarstvu edukacije ili u Odjelu edukacijske kontrole u Sokolgradu saznao iz Martinovih žalbi za neke afere u školi. Kao da nadležno Ministarstvo i edukacijska kontrola i bez Martina nisu znali što se događa u toj školi! Roditelji učenika iz Jablangrada i okolice nazivali su odgovorne ljude u Ministarstvu edukacije i u edukacijskoj kontroli i žalili se na ponašanje nekih profesora prema njihovoj djeci, baš kao što su to radili i roditelji iz cijele regije. Prema tome, optuživati Martina da svojim pisanjem žalbi prosvjetnim vlastima ruši ugled škole bila je kleveta na njegov račun.

Stoga Martinu ništa drugo nije preostalo nego trpjeti i nastaviti sa životom. Nije on bio jedini mali čovjek u Hrvatskoj koji je patio držeći se reda i zakona. Njegov otac i majka također su svašta prošli tijekom života, baš kao i njegova braća.

„Treba trpjeti, ali je pitanje koliko dugo ću izdržati. Doista, koliko dugo?“ pitao se Martin tih dana.

U međuvremenu, u Srednjoj školi Jablangrad poduzete su neke promjene u skladu s zahtjevima Ministarstva edukacije i edukacijske kontrole. Tako je Škola nabavila ormariće prve pomoći s medicinskim potrepštinama. Ormarići su bili razmješteni po zidovima škole.

U holu škole postavljen je ostakljeni drveni ormar s raspored školskih sati tijekom tjedna za sve razrede obje smjene - gimnazijsku i strukovnu. Prije toga, raspored sati bio je u holu postavljen na oglasnoj ploči, pa su učenici mogli slobodno šarati po njemu, to jest križati kemijskom olovkom pojedine sate ili nekim drugim razredima dodavati nepostojeće školske sate, sve iz zafrkancije. To bi trajalo tko zna do kada da Martin nije pisao svoje žalbe.

Školski odbor na čelu s v. d. ravnateljicom Zlatom izradio je i plan evakuacije učenika u slučaju potresa, požara ili bilo koje druge nepogode. Oni nisu znali da to treba učiniti dok im Ministarstvo edukacije nije naredilo da izrade taj plan.

Učenici u gimnaziji dobili su mogućnost dobivanja izbornih predmeta, što do tada nije ni postojalo u Srednjoj školi Jablangrad, iako je to bila praksa već godinama u nekim drugim gimnazijama. Ipak, Zlata ne bi bila Zlata da biranje izbornih predmeta nije obavila u svom stilu. Umjesto da učenicima da pravo da biraju koje će predmete slušati kao izborne, Zlata je kao ravnateljica sama odredila izborne predmete u pojedinim razredima gimnazije kao i predavače za te izborne predmete. Tako su gimnazijalci dobili engleski kao izborni predmet kod profesora Josipa, voditelja prve smjene i profesora Vladimira, predsjednika Školskog odbora, zatim hrvatski kao izborni predmet kod profesorica Antonije i Violete te profesora Slavka. Profesor Branko dobio je u nekim razredima gimnazije da predaje fiziku kao izborni predmet, dok je Zlata sebi „rezervirala“ predavanje matematike kao izbornog predmeta u nekim razredima. Na Martinovu molbu da povijest i geografija te još neki društveni predmeti budu izborni Zlata se oglušila. Nema veze što su učenici Srednje škole Jablangrad uglavnom išli studirati pravo, ekonomiju i razne društvene predmete. Ravnateljica Zlata iskoristila je priliku da sebi i svojim prijateljima u kolektivu namjesti koji sat tjedno prekovremenog rada kako bi zaradili nešto honorara.

„Nije dovoljno što gimnazijalci već imaju po četiri sata tjedno redovne nastave hrvatskog jezika i matematike. Treba im dati još sat - dva više nastave iz tih predmeta,“ mislio je ogorčeno Martin,“mora Zlata sebi i svojim ulizicama namjestiti dodatni posao.“

Školski knjižničar Miroslav dao si je truda pa je naručio poveći broj novih knjiga za potrebe škole. Prije toga, u knjižnici su bile poluprazne police iz mnogih predmeta. Da bi uljepšao sliku, lukavi Miroslav nije knjige držao na svim policama uspravno, onako kako trebaju stajati, već ih je na mnogim policama polegao, pa su na taj način zauzimale više prostora. Barem je Miroslav tako mislio. On je vrijeme provodio u čitanju novina ili neke knjige te slušajući radio. Ono malo vremena pod školskim odmorima što je radio s učenicima koji su dolazili posuditi ili vratiti knjige brzo bi prošlo, pa se Miroslav mogao vratiti čitanju novina i knjiga. Ponekad, kad bi se zaželio društva, zaključao bi knjižnicu i otišao u sobu za odmor (tu su profesori koji nisu imali nastavu mogli sjesti, popiti kavu i zapaliti cigaretu) gdje bi se družio s v. d. ravnateljicom Zlatom i ostalim čelnim ljudima škole. Na taj način Miroslav je čuvao svoje radno mjesto i čekao da dobije promaknuće u zvanje profesor - mentor. Kao takav, dobio bi nešto veću plaću te veći ugled među zaposlenicima škole.

Desetak nastavnika poslano je na polaganje stručnog ispita, iako nisu pravo ni obavili stažiranje. Prema propisima, stažisti - pripravnici trebali su dobiti mentora, koji bi bio jedan od nastavnika iz istog predmeta ili barem iz iste struke. Pripravnici su trebali biti na 30 školskih sati kod mentora, to jest biti u razredu na nastavi i pratiti rad mentora. Mentori su trebali doći na 10 školskih sati od pripravnika da vide kako oni rade. Na kraju, pripravnici su trebali održati ogledni (uzorni) sat na kojemu bi bili zajedno s mentorom i školska psihologinja te v. d. ravnateljica Zlata. O svemu tome trebalo je voditi i bilješke, to jest imati potrebnu dokumentaciju. No, tko će se zamarati sa svim tim? V. d. ravnateljica Zlata je imenovala mentore za sve pripravnike. Kasnije su mentori i Zlata napisali pozitivan izvještaj o radu svakog pripravnika te su oni za nekoliko mjeseci pozvani na polaganje stručnog ispita iz svojih predmeta. Svi su sretno položili stručni ispit i dobili malu povišicu na plaću. Nakon toga, svi ti bivši pripravnici a sada potpuno osposobljeni profesori i profesorice nastavili su raditi svoj posao jednako kao i prije.

Provodeći promjene u školi po diktatu Ministarstva edukacije i edukacijske kontrole, v. d. ravnateljica Zlata idućih je godina pobrala zasluge za sve dobro što je učinjeno u školi. Martin je ostao manje vrijedan, prezren i ponižen, iako je on pisanjem žalbi prosvjetnim vlastima pokrenuo sve te promjene. Tko mu je kriv, kad nije bio sin nekog lokalnog moćnika ili barem sin nekog profesora ili profesorice u Srednjoj školi Jablangrad?

22. Novi skandali u Srednjoj školi Jablangrad.
Ako laže koza, ne laže rog!

Nakon što je 12. travnja 2002. sa svojim suradnicima Martina osudila kao problematičnu osobu i sprala svaku sumnju sa sebe i sa škole, v. d. ravnateljica Zlata imala je razloga za veselje, baš kao i profesorica Dubravka. One su se smijale Martinu iza leđa zajedno sa svojim prijateljima i uživale u činjenici da je Martin doživio težak poraz i osramotio se ne samo u očima kolektiva, već i pred Ministarstvom edukacije, edukacijskom kontrolom i Vladom. Bila je to doista velika pobjeda reakcije u školi. V. d. ravnateljica Zlata sa svojim ulizicama uz podršku Ministarstva edukacije i edukacijske kontrole uspjela je pobijediti usamljenog buntovnika Martina. Svaka čast, Zlata!

Međutim, veselje Zlate i njezinih prijatelja nije dugo trajalo. U srijedu, 22. svibnja 2002. zakazana je sjednica aktiva povijest - geografija na kojoj su profesori iz svojih predmeta trebali odrediti koji će se udžbenici po pojedinim razredima koristiti za iduću školsku godinu. Tada su se sastajali i drugi aktivi u školi s istim zadatkom. Profesori su dobivali katalog s popisom udžbenika različitih autora za sve predmete koji su se predavali u srednjim školama. Ti udžbenici bili su odobreni za korištenje od strane nadležnog Ministarstva. Događalo se na primjer da za povijest u trećim razredima gimnazije bude po nekoliko udžbenika od različitih autora. Martin je kao profesor koji je predavao povijest u trećim razredima gimnazije trebao odabrati jedan od ponuđenih udžbenika. Nije to bio težak posao, ali je trebalo odrediti udžbenike za svaki predmet u svakom razredu gdje je predavao neki profesor ili profesorica. Popisi odabranih udžbenika za pojedine predmete po razredima i usmjerenjima utvrđivani su na sjednicama aktiva, a o tome je Škola obavještavala Ministarstvo edukacije i nakladne kuće koje su štampale te udžbenike.

Na taj način službeno je obaviješteno Ministarstvo koji će se udžbenici koristiti za pojedine predmete, a nakladne kuće su znale za iduću školsku godinu koliko primjeraka udžbenika trebaju dostaviti iz pojedinih predmeta. Bio je to poprilično obiman posao koji je nakladnicima donosio i određenu zaradu.

Trebala je to biti rutinska sjednica aktiva povijest - geografija. Međutim, vrag nikada ne spava, pa su dvojica profesora svojom nemarnošću te srijede, 22. svibnja 2002. odabrali krive udžbenike iz svojih predmeta u dva razreda obrtničkih usmjerenja. Profesor Mladen odabrao je krivi udžbenik za Politiku i gospodarstvo u jednom razredu, dok je profesor poljskog jezika Goran, koji je predavao razne predmete pa tako i etiku, odabrao krivi udžbenik etike.

Za to se saznalo početkom rujna 2002., kada je započela školska 2002./2003. godina. Martin je čuo razgovor u zbornici između v. d. ravnateljice Zlate i profesorice Dubravke kako su Mladen i Goran odabrali u ta dva razreda udžbenike za Politiku i gospodarstvo te etiku koji se ne koriste u tim razredima.

Iako su Mladen i Goran trebali biti novčano kažnjeni zbog takvog propusta, Zlata je bila milostiva. Oni ipak nisu rušili ugled škole kao Martin, pa su prošli nekažnjeno. Škola je naknadno obavijestila Ministarstvo edukacije o grešci u izboru udžbenika, a i nakladne kuće su obaviještene koje udžbenike za Politiku i gospodarstvo te etiku trebaju poslati u ta dva razreda Srednje škole Jablangrad. Nije bilo javne osude ni prozivanja Mladena i Gorana, što je Martinu teško palo.

„To je škola u kojoj se sve radi po propisima! Ovdje se nikoga ni za što ne proziva niti kažnjava osim mene,“ mislio je Martin, duboko uvrijeđen dvoličnošću v. d. ravnateljice Zlate, „pisanje žalbi u Ministarstvo nije krivično djelo, ali odabrati krive udžbenike za neke predmete u pojedinim razredima i usmjerenjima jest prekršaj kažnjiv novčanom globom.“

Ne samo da su dotični profesori mogli biti novčano kažnjeni zbog nemara, već je i škola mogla biti kažnjena na isti način. Ipak, Ministarstvo edukacije pokazalo je razumijevanje kako prema profesorima Mladenu i Goranu, tako i prema Srednjoj školi Jablangrad. Tko radi, taj i griješi, zar ne? Budimo milostivi i pokažimo razumijevanje!

Srećom po Martina, bez obzira na sve klevete o njemu, on je ostao staložen i odgovoran u svom poslu. Rezultati nisu izostali i došli su u pravi čas po njega. Te školske godine (2001./2002.) dva Martinova učenika osvojili su prva mjesta na županijskom natjecanju iz povijesti za treće i četvrte razrede gimnazije. Bili su to Danijel iz III. A i Mario iz IV. B razreda. U sjedištu županije održano je u ponedjeljak prije podne, 10. lipnja 2002. svečano primanje za učenike osnovnih i srednjih škola koji su osvojili prvo mjesto na županijskim i državnim natjecanjima iz različitih predmeta. Svečanosti su trebali prisustvovati i njihovi mentori, to jest učitelji i profesori tih učenika. Martin je bio prisutan skupa s Danijelom i Mariom. Župan je pohvalio sve učenike i njihove mentore i darovao im zahvalnice i svakome jednu knjigu na poklon, izrazivši nadu da će svi oni nastaviti dalje marljivo učiti i raditi. Nakon toga bio je mali domjenak, a zatim su se učenici i profesori Srednje škole Jablangrad školskim autobusom vratili doma. Gimnazijalci su taj dan imali nastavu popodne, pa je trebalo stići na vrijeme u školu.

U petak, 14. lipnja 2002. bio je posljednji dan nastave u školskoj 2001./2002. godini. Martin je imao nastavu poslije podne i bio je dežurni nastavnik na ulazu škole. S obzirom da nije imao prva dva sata nastave, mogao je otići do jednog lokalnog restorana u kojem je u 14,00 sati bila organizirana mala svečanost za učenike osnovne i srednje škole u Jablangradu koji su osvojili prva mjesta na županijskim i državnim natjecanjima iz različitih predmeta. Toj svečanosti također su trebali biti nazočni i njihovi mentori.

Gradonačelnik Vjekoslav pohvalio je sve učenike i njihove učitelje i profesore za uspješan rad i poželio im svako dobro u budućem radu i školovanju. Zatim su svi učenici i njihovi mentori dobili još jednom priznanja (pohvalnice) ali bez knjiga na poklon. Gradonačelnik je organizirao i malu zakusku na trošak grada. Martin je uživao zajedno s drugim nastavnicima - mentorima.

Imao je razloga biti zadovoljan. Ne samo što ga nisu suspendirali u školi zbog svih žalbi koje je napisao, već je sada doživio i javno priznanje zbog dvojice uspješnih učenika gimnazijalaca. Time je dokazao da ipak zna raditi svoj posao bez obzira na sve žalbe lijenih i nediscipliniranih učenika te na podmetanja pojedinih kolega.

S druge strane, Martin je bio tužan. U razredima gdje je predavao marljivih učenika iz godine u godinu bilo je sve manje. Nedisciplina se polako širila među učenicima. Oni su znali da će na kraju školske godine svejedno imati pozitivne ocjene, bez obzira jesu li naučili nastavno gradivo ili nisu. Osim toga, činjenica da mnogi od njih nisu mogli naći posao u struci za koju su se školovali također je utjecala na nerad i nedisciplinu. Čemu se mučiti kao učenik elektro usmjerenja, ako ćeš poslije završene srednje škole raditi negdje kao konobar ili majstor ličilac? Takvih je slučajeva bilo dosta. Martin je to znao i razumio je učenike. Uostalom, mnogim učenicima su roditelji bili nezaposleni, pa kakva je onda bila budućnost njihove djece?

„Samo da neki od tih učenika nisu toliko grubi i nepristojni prema profesorima. Nismo mi krivi za njihove patnje. Mi nastojimo djecu nečemu naučiti i dati im znanja potrebna za život,“razmišljao je Martin.

Nakon toga, oko 15,00 sati Martin je krenuo nazad u školu. Imao je nastavu od trećeg do šestog sata popodne. Ništa naročito, zaključivanje ocjena iz povijesti u nekoliko razreda gimnazije. Nikome nije trebao zaključiti negativnu ocjenu. Bili su to dobri učenici koji su bez problema naučili potrebno gradivo barem za ocjenu dobar (3), a većina je imala ocjene vrlo dobar (4) i odličan (5). Martin je bez problema zaključio ocjene u svim tim razredima.

Posljednji, šesti sat nastave bio je nešto kraći nego je trebao biti. Taj školski sat trebao je završiti u 19,10 sati, ali je dežurni učenik Nikola iz III. A gimnazije zvonio na ulazu za kraj školskog sata sedam minuta ranije, u 19,03 sati. Ništa čudno! Dežurni učenici su i inače znali zvoniti koju minutu ranije, pogotovo ako su njihovi kolege iz razreda imali pisanu provjeru znanja (test) iz nekog predmeta. Tom zlu Školski odbor na čelu s bivšim ravnateljem Jakovom i njegovom nasljednicom Zlatom nikako nije mogao stati na kraj. Martin je smatrao da bi domar mogao zvoniti za početak i kraj školskih satova, ali iz nekog neobjašnjivog razloga čelni ljudi u školi davali su prednost učenicima.

Čuvši zvono koje je označavalo kraj nastave, učenici su uz vrisak oduševljenja izjurili iz učionica i u dobrom raspoloženju pojurili doma. Konačno je došao i taj trenutak! Nema više nastave do rujna! Učenici koji su morali ići na popravne ispite također su se radovali, iako su imali još nešto za učiti idućih tjedana kako bi zaslužili prolazne ocjene iz predmeta iz kojih su dobili negativne zaključne ocjene.

Profesori su se također veselili. Većina njih također je voljela čim prije završiti nastavu i poći doma. Ni Martinu nije smetalo ako se zvonilo ranije, bilo je i gorih prekršaja u školi pa nitko nije za to mario.

Ipak, kao dežurni nastavnik na ulazu, Martin je izašao iz učionice II. B gimnazije i krenuo prema ulazu škole. Tamo je bila mala prostorija u kojoj je trebao sjediti dežurni učenik Nikola. Njega nije bilo! On je također sav sretan pojurio doma. Veliki je to pritisak, posljednji dan nastave, posljednji školski sat ostati odgovoran i zvoniti točno na vrijeme!

Martin nije bio iznenađen činjenicom što Nikola nije bio na svom mjestu dežurstva, ali je ipak kao dežurni nastavnik morao prijaviti taj prekršaj, to jest činjenicu da je dežurni učenik zvonio sedam minuta prije vremena. U zbornici se nalazila knjiga dežurnih nastavnika u koju su oni upisivali svoja zapažanja tijekom dežurstva. Martin je odlučio da će upisati bilješku kako je Nikola, dežurni učenik iz razreda III. A gimnazije zvonio za kraj posljednjeg sata u 19,03 umjesto u 19,10 sati, kako je bilo propisano školskim rasporedom.

„Tek toliko da se zna, da me ne bi poslije netko prozivao za nemar kao dežurnog nastavnika,“mislio je Martin dok je išao stepenicama gore prema zbornici.“Ravnateljica Zlata i njezine ulizice u kolektivu jedva bi dočekali da me imaju za što prozivati.“

Ušavši u zbornicu, Martin je naišao na neočekivani prizor. Većina profesora otišla je doma, sretna kao i učenici što više nema nastave. Ipak, nekoliko njih uzimalo je razredne dnevnike, širilo ih po stolovima u zbornici i prepravljalo zaključene ocjene iz svojih predmeta nekim učenicima. Bili su tu profesor Vladimir, predsjednik Školskog odbora i desna ruka v. d. ravnateljice Zlate koji je predavao engleski, zatim Branko, profesor fizike i matematike, profesorica Antonija iz hrvatskog jezika te Lovro, profesor tjelesne i zdravstvene kulture koji je taj predmet predavao u gimnaziji.

Martin je u čudu gledao što se događa, baš kao i Josip, voditelj prve smjene. Ništa nije rekao, samo je tupo gledao što rade kolege iz njegove smjene. Bio im je nadređen, imao je pravo nešto reći, zapovjediti im da to ne rade.

- Što se događa? - upitao je Martin, gledajući u Josipa.

- Ma dosta mi je svega - odgovorio je Josip i polako krenuo prema svom uredu voditelja smjene.

- Mi ćemo ovo riješiti bez pisanja žalbi u Ministarstvo - rekla je profesorica Antonija s namjerom da malo provocira Martina.

On ništa nije rekao, već je nakon nekoliko trenutaka odložio razredni dnevnik II. B gimnazije na za to predviđeno mjesto, a onda je uzeo knjigu dežurnih nastavnika i u nju upisao svoje zapažanje kako je dežurni učenik Nikola iz III. A gimnazije zvonio za kraj posljednjeg sata sedam minuta ranije.

Dok je Martin unosio svoju bilješku, profesor Vladimir uzeo je razredni dnevnik II. B gimnazije kako bi i u njemu napravio određene ispravke. Martin ništa nije rekao. Izašao je iz zbornice i krenuo prema izlazu škole.

„Ovo prepravljanje zaključenih ocjena je protuzakonito,“razmišljao je ljutito Martin dok je išao ulicom doma,“prema propisima, zaključne ocjene se upisuju u dnevnik u razrednoj učionici za vrijeme posljednjeg sata nastave iz nekog predmeta. Ocjene moraju biti zaključene pred učenicima, a ne njima iza leđa.“

Nije bilo prvi puta da se prepravljaju zaključene ocjene u Srednjoj školi Jablangrad. Štoviše, bila je to česta pojava kod nekih nastavnika. Prvo bi zaključili negativnu ocjenu nekim učenicima pa onda idućih dana, nekad i tjedan dana nakon zaključivanja prepravljali bi te negativne ocjene u pozitivne. Događalo se i da pozitivne ocjene budu prepravljene za jednu ocjenu više, pa bi tako ocjena dovoljan (2) postala dobar (3). To se obično radilo po kabinetima profesora, a ne u zbornici.

Martin je sumnjao da se iza toga krije nečiji interes. „Zašto bi bilo koji profesor prepravljao nekim učenicima ocjene samo tako, badava? Sigurno su im roditelji tih učenika nešto platili ili će im platiti kasnije,“mislio je Martin.

Za neke starije profesore pričalo se kako su kuće sagradili na račun svojih ocjena. Bilo je to vjerojatno pretjerivanje, ali je Martin čuo profesoricu Dubravku i kolegicu Milku, koja je predavala stručne predmete u knjigovodstvenom usmjerenju kako govore nekim učenicima:“Donesi mi čokoladu.“ Možda je „čokolada“ postala novi izraz za „plavu kovertu,“ to jest za davanje mita. Tko bi ga znao!

U srijedu, 19. lipnja 2002. bila je sjednica Nastavničkog vijeća na kojoj su razrednici davali podatke o uspjehu svojih razreda, to jest, koliko je učenika završilo razred i s kojom ocjenom, koliko ih je upućeno na popravne ispite i iz kojih predmeta i tome slično.

Kada se trebao utvrditi uspjeh razreda I. A gimnazije čiji je razrednik bio profesor Stjepan iz njemačkog jezika, a koji je bio i gradski vijećnik Zemaljske stranke došlo je do kaosa u zbornici.

- Ljudi moji, mi ne možemo ovako dalje raditi! - povikao je Vladimir, predsjednik Školskog odbora. - Pitao sam razrednika Stjepana nekoliko dana prije zaključivanja ocjena što će biti s njegovim učenikom Markom, a on mi ništa nije odgovorio. Kad sam držao nedavno roditeljski sastanak za svoj razred pa mi je došlo jedva devet roditelja od njih trideset i dvoje, psihologinja Barbara je rekla da to ne valja. Pa što ja mogu ako roditelji neće doći na roditeljski sastanak ili ako razrednik Stjepan ne zna što će biti s njegovim učenikom Markom?

- Kolega Vladimire, molim vas, smirite se - rekla je blago v. d. ravnateljica Zlata.

- Kako da se smirim? Ne možemo tako raditi! - vikao je Vladimir i dalje, sav crven u licu i lupajući šakom po stolu. - Marko pojma nije imao! Cijele godine ništa nije učio i trebao je pasti razred, a ti si nas tjerala da mu damo pozitivne ocjene! Dosta mi je svega! Smijenite me s mjesta predsjednika Školskog odbora! Suspendirajte me! Nije me briga!

- Istina, psihologinja Barbara vršila je pritisak na mene da nekim učenicima poklonim prolazne ocjene - rekao je i Branko, profesor fizike i matematike, podržavajući svog prijatelja Vladimira.

„Tako znači! Psihologinja je vršila pritisak i na druge profesore da učenicima poklone prolazne ocjene, a ne samo na mene,“mislio je Martin, slušajući galamu u zbornici,“tako ti i treba, moj Branko! Zbog pisanja žalbi u Ministarstvo meni si na onoj sjednici od prije dva mjeseca dobacivao da sam svinja. Eto ti sad!“

- Dragi kolege, pa ovo je strašno! Kako ste jadni! Pljujete po propisima i ne znate što bi radili - rekao je Tomislav, mladi inženjer elektrotehnike koji je te školske godine došao raditi u školu i predavao je neke stručne predmete u elektro usmjerenju. - Bio sam nedavno na jednom seminaru iz elektrotehnike u Zagrebu i razgovarao s nekim kolegama iz drugih škola. Oni uopće nemaju takvih problema u školama gdje rade!

Dio kolektiva nagradio je Tomislava pljeskom za ovaj istup, a knjižničar Miroslav je čak zaklimao glavom u znak odobravanja.

- I to je vaša škola u kojoj se sve radi po propisima - rekao je glasno Martin, ali nitko nije obraćao pažnju na njega.

„Kad sam ja pisao žalbe u Ministarstvo edukacije i tražio da se neke stvari promijene, Miroslav i ostale ulizice od ravnateljice su me tretirali kao problem. Sada plješću Tomislavu što je rekao isto ono o čemu sam ja pisao u svojim žalbama. Meni kolektiv nije pljeskao, već su na onoj sjednici od prije dva mjeseca pljeskali Zlati kad je u svom zaključku sjednice pročitala sve najgore o meni, između ostaloga i na ono da je laž sve što sam ikad rekao i napisao o školi,“ljutito je razmišljao Martin, zgađen dvoličnošću većine u kolektivu.

Neki su Martinu prigovarali zašto nije rekao o čemu se radi na Nastavničkom vijeću. On je smatrao da bi svi zaposlenici škole koji tu rade dulje od godinu dana trebali znati što se događa u školi, inače su sami potpuno izgubljeni i slučajevi za psihijatriju. Martin je s gađenjem gledao u školskog knjižničara Miroslava, koji je na sjednici Nastavničkog vijeća od 12. travnja 2002. vikao na njega „laž, laž, sve laž“ zajedno s još nekoliko ulizica v. d. ravnateljice Zlate te postavio pitanje:“Je li moguće da smo svi mi ovdje ludi, a samo Martin pametan?“

Za Martina je Miroslav bio moralna gnjida, dvoličnjak koji se ulizivao šefovima u školi kako bi dobio posao knjižničara a zatim i još neko promaknuće. Što se Martina ticalo, ovu školu je trebalo ukinuti ili otpustiti barem pola kolektiva i dovesti nove mlade zaposlenike poput Tomislava koji će svoj posao raditi časno i odgovorno.

- Mislim da bismo svi mi trebali još mnogo učiti o svom poslu - rekla je v. d. ravnateljica Zlata.

- Ako dosad niste naučili raditi i nećete - odgovorio joj je naglas Martin, ali se ona, kao i ostali u zbornici nije obazirala na Martina.

„Većina vas ovdje radi najmanje 20 godina. Ako niste naučili raditi do sada, nećete ni ubuduće. Lijepo je od Zlate što na mene ne obraća pažnju. Kao da sam duh,“mislio je Martin uvrijeđeno.

- Neki su profesori poklonili ocjene nekim učenicima. Imali su svoje razloge za to! Molim vas, nemojte to više raditi - govorila je dalje Zlata s patničkim izrazom na licu. - Meni je jako teško! Dolaze mi roditelji pojedinih učenika koji imaju zaključene negativne ocjene i pitaju zašto njihova djeca moraju ići na popravne ispite? Zašto i njima nisu poklonjene pozitivne ocjene? Ljudi mi čak u kuću dolaze prigovarati zbog toga.

„Jadna ti, mučenice Zlata! Tako ti i treba kad lažeš u Ministarstvo edukacije da je u tvojoj školi sve po propisima. Ako je itko pisao laži o ovoj školi, onda ste to bili ti i bivši ravnatelj Jakov koji ste pred Ministarstvom i edukacijskom kontrolom zataškavali sve svinjarije koje su se ovdje događale proteklih godina,“zlurado je razmišljao Martin.

Martin se cerio od zadovoljstva gledajući u Zlatu. Ona se pravila da ga ne vidi. Zatim se Martin okrenuo i prema bijesnom Vladimiru i ostalima u zbornici cereći se bezglasno od uha do uha. Bio je to njegov način da pokaže prezir prema većini u kolektivu koja ga je osudila na sjednici Nastavničkog vijeća od 12. travnja 2002. godine.

- Ovo ne može proći samo tako! - rekao je uzbuđeno Filip, profesor tjelesne i zdravstvene kulture koji je radio u strukovnoj smjeni. - Ako se ovako nastavi raditi, mi više nećemo smjeti ući u neke razrede. Ima roditelja koji prijete da će pozvati novinare da pišu o našoj školi.

„Samo neka zovu, briga njih što se ovdje događa,“mislio je Martin, prisjetivši se kako je on zvao medije da pišu o Srednjoj školi Jablangrad, pa su se oglušili na njegov poziv.

- Ja se bojim da me netko ne upuca - rekla je uplašeno profesorica Dubravka, koja je voljela dijeliti negativne ocjene i vikati na učenike u gimnaziji.

- Ne bojte se Dubravka! Ako se to dogodi, vi idete direktno u raj - sarkastično joj je dobacio Martin, na zgražanje Dubravke i još nekih kolega.

- Molim sve kolegice i kolege da ubuduće rade po propisima kako se više ne bi događale ovakve scene. Ljudi koji su poklanjali ocjene imali su za to razloge - rekla je v. d. ravnateljica Zlata. - Što se tiče Marka, on će se ispisati iz škole i upisati se u Zagrebu u jednu privatnu srednju školu.

Ova izjava izazvala je smijeh od strane nekih profesora koji su predavali Marku te školske godine. Martin mu je predavao povijest. Marko nije učio mnogo, skupljao je negativne ocjene tijekom prvog i drugog polugodišta, ali bi posljednji ili pretposljednji sat nastave povijesti naučio nešto malo gradiva tako da mu je Martin mogao zaključiti ocjenu dovoljan (2). Većina profesora koji su Marku predavali smatrali su da njemu po učenju nije mjesto u gimnaziji.

Zanimljivo da Markov razrednik Stjepan nije imao ništa za reći. On je usred rasprave izašao iz zbornice i nije se više vratio. Očito mu je bilo dosta cijelog tog cirkusa.

Nakon što je završena rasprava o razredu I. A gimnazije, prešlo se na čitanje izvještaja o uspjehu ostalih razreda gimnazije. Martin nije bio razrednik, pa je samo sjedio i šutio, slušajući pojedine razrednike kako izvještavaju kolektiv koliko je učenika u njihovim razredima završilo razred na vrijeme a koliko ih je upućeno na popravne ispite i iz kojih predmeta. Razrednici su čitali i koliko je bilo opravdanih i neopravdanih sati izostanaka u njihovim razredima tijekom nastave te koliko je učenika ocijenjeno dobrim ili uzornim vladanjem.

Sve u svemu, statistika koja nikoga previše nije zanimala. Ostali su profesori komentirali što se dogodilo u I. A gimnazije, jer neki nisu imali pojma što se tamo događalo proteklih dana. Ispostavilo se da je Marko bio sin poduzetnika Franje, vlasnika metalnog poduzeća. Neki učenici iz metalskog usmjerenja išli su na praksu u Franjino poduzeće. Osim toga, Franjo je donirao i nešto novaca za potrebe škole.

Nakon što je Marko dobio zaključene negativne ocjene iz fizike, matematike, hrvatskog i engleskog jezika, pa čak i iz tjelesne i zdravstvene kulture jer nije dolazio redovito na nastavu i nije radio propisane vježbe, on je trebao pasti razred s pet zaključenih negativnih ocjena, bez prava da ide na popravne ispite. Učenici koji su imali zaključene negativne ocjene iz tri ili više predmeta automatski su padali razred, dok su učenici s negativno zaključenim ocjenama iz jednog ili dva predmeta išli na popravne ispite.

Međutim, Markov otac Franjo zaprijetio je v. d. ravnateljici Zlati da učenici iz metalskog usmjerenja Srednje škole Jablangrad neće više moći u njegovo poduzeće ići na praksu, a izostat će i Franjine novčane donacije školi ako njegov sin ne završi prvi razred gimnazije.

Tada je Zlata pozvala u svoj ured profesore koji su Marku zaključili negativne ocjene i tražila od njih da mu ipak zaključe pozitivne ocjene, to jest da preprave negativne zaključene ocjene u pozitivne kako bi on mogao završiti prvi razred gimnazije. Iduće školske godine Marko se planirao upisati u drugi razred jedne privatne srednje škole u Zagrebu. On nije bio zadovoljan u Srednjoj školi Jablangrad, pa neka samo završi prvi razred, makar i s poklonjenim ocjenama i neka ode u neku drugu školu. Tako je mislila v. d. ravnateljica Zlata.

Uvrijeđeni profesori Vladimir, Branko, Antonija i Lovro nisu na Zlatino inzistiranje prepravili zaključene negativne ocjene samo Marku, već i svim ostalim učenicima kojima su zaključili negativne ocjene. Bila je to u neku ruku pravda! Zašto bi samo sin bogatog poduzetnika dobio poklonjene pozitivne ocjene? Ili svima pokloniti pozitivne ocjene ili nikome! U skladu s tim, dotični profesori su svim učenicima kojima su zaključili negativne ocjene prepravili te ocjene u pozitivne, dajući im ocjenu dovoljan (2) iz svojih predmeta.

Takvo ponašanje nekolicine profesora u gimnaziji izazvalo je burne reakcije u gradu. Roditelji ostalih učenika iz svih razreda i usmjerenja Srednje škole Jablangrad koji su i dalje imali negativne zaključene ocjene s pravom su bili bijesni. Njihova djeca trebala su učiti i pripremati se za popravne ispite u ljetnom roku krajem lipnja i početkom srpnja. Ukoliko bi pali na ljetnom popravnom ispitu ti su se učenici morali pripremati za idući popravni ispit u jesenskom roku potkraj kolovoza.

Na udaru bijesnih roditelja našli su se ne samo profesori koji su zaključili negativne ocjene, već i v. d. ravnateljica Zlata koja je svojim kukavičlukom pokrenula cijeli skandal. Prema Martinovu mišljenju, ona je trebala odbiti prijetnje poduzetnika Franje i stati iza svojih djelatnika. Učenik Marko bi pao razred, pa bi mogao upisati prvi razred u nekoj drugoj srednjoj školi, ako mu se srednja škola u Jablangradu nije sviđala.

Ako Franjo ne bi dopustio učenicima iz metalskog usmjerenja da idu na praktičnu nastavu u njegovo poduzeće, uvijek se moglo potražiti za njih neko drugo mjesto za obavljanje prakse. Novčane donacije od poduzetnika Franje mogle su se također nadomjestiti na neki drugi način. Škola je uvijek mogla tražiti novac od nekih drugih poduzetnika te društvenih i gospodarskih ustanova i organizacija. Međutim, Zlata je kao v. d. ravnateljica bila kukavica i nije se htjela zamjerati poduzetniku Franji koji je bio u dobrim odnosima s bivšim gradonačelnikom Albertom i novim gradonačelnikom Vjekoslavom.

Po završetku sjednice Nastavničkog vijeća, profesori su se zaputili doma prepričavajući cijeli slučaj oko učenika Marka i njegova oca Franje. Neki su mislili da je v. d. ravnateljica u pravu, drugi su mislili da je pogriješila. Martin je bio među njezinim kritičarima, ali s nikim od kolega nije razgovarao. Ionako bi netko od njih prije ili poslije prenio Zlati što je Martin o njoj govorio. Njemu je bilo drago da se ovakav skandal dogodio jer je to bio dokaz da on nije lagao Ministarstvu edukacije kad je pisao o lošim stvarima u školi.

„Ako laže koza, ne laže rog! Zlata i njezini najbliži suradnici poput profesora Vladimira, Branka, Antonije i Lovre živi su dokaz da se u školi ne radi po propisima,“razmišljao je Martin zadovoljno dok je išao doma.“Neka sada netko u kolektivu kaže da lažem!“

Svi učenici koji su htjeli - ne htjeli morali izaći na popravne ispite u ljetnom roku očekivali su da dobiju pozitivne ocjene. Ako je desetak učenika u gimnaziji dobilo poklonjene prolazne ocjene bez da su izašli na popravne ispite , onda bi bio red da i ostali učenici prođu lako. Tako je i bilo! Profesori Srednje škole Jablangrad podijelili su pozitivne ocjene na popravnim ispitima, baš kao i Martin. Zašto bi oni davali negativne ocjene učenicima i zamjerali im se, kad mogu biti praktični i mudri te svima dati prolazne ocjene? Za jesenski rok ostalo je svega nekoliko učenika iz matematike i stranih jezika koji nisu uopće otvorili usta na popravnim ispitima. Nekog reda ipak mora biti! Ipak, bilo je jasno da će i ti učenici dobiti prolazne ocjene znali - ne znali na popravnim ispitima u jesenskom roku potkraj kolovoza 2002. godine.

Tako je i bilo! Skandal s poklanjanjem ocjena u gimnaziji ubrzo je pao u zaborav. Mediji o tome naravno nisu izvijestili. Kao da je nekoga briga što se događa u tamo nekoj provincijskoj školi. Nije to Zagreb! Neki su se roditelji žalili edukacijskoj kontroli zbog toga što njihovoj djeci nisu poklonjene prolazne ocjene pa sad oni moraju ići na popravne ispite. Kontrola je nazvala telefonski v. d. ravnateljicu Zlatu a ona im je stručno objasnila da se radilo o maloj pogrešci nekih kolega, koji su podlegli pritisku nekih učenika i njihovih roditelja, ali to se svakako više neće ponoviti. Zlata kao šefica škole naravno ništa nije bila kriva! Edukacijska kontrola bila je zadovoljna takvim objašnjenjem i zaključila da nema potrebe za provođenjem novog nadzora u Srednjoj školi Jablangrad.

Zašto bi i dolazili u nadzor? Istina, prema propisima učenicima su ocjene morale biti zaključene na posljednjem školskom satu iz svih predmeta i nakon toga više se nisu smjele mijenjati. Oni učenici koji su dobili negativne ocjene trebali su ih ispraviti na popravnim ispitima u ljetnom i jesenskom roku. Ipak, mogle su se dogoditi i gore stvari. S obzirom da u Srednjoj školi Jablangrad nije bilo mrtvih, ranjenih ni ozlijeđenih, nije bilo potrebe ni da edukacijska kontrola dođe uredovati. Tu zbrku oko poklonjenih ocjena v. d. ravnateljica Zlata može i sama riješiti! Ona je problem riješila na taj način što je molila drage kolege da tako što više ne rade. Nije ih javno prozvala i osudila zbog rušenja ugleda škole kao što je napravila u slučaju Martinova pisanja žalbi u Ministarstvo edukacije. Profesori koji su napravili taj skandal bili su njezini prijatelji, za razliku od Martina koji je bio crna ovca u kolektivu. Netko ipak treba biti dežurni krivac koga će se prozivati za sve i svašta. Neka to bude Martin, odlučili su već odavno v. d. ravnateljica Zlata i njezini prijatelji i ulizice u kolektivu.

U međuvremenu, tijekom lipnja 2002. održani su matura i završni ispiti u ljetnom roku za učenike završnih razreda u Srednjoj školi Jablangrad. Martin je bio angažiran u provođenju mature za učenike završnih razreda gimnazije. Matura se sastojala od obrane završnog rada, pismenog i usmenog ispita iz hrvatskog jezika te iz jednog predmeta po izboru učenika (strani jezik ili matematika). Osim toga, maturanti su morali polagati usmeni ispit iz još jednog predmeta po vlastitom izboru iz kojeg su imali nastavu tijekom četiri godine školovanja u gimnaziji.

Martin je imao sedam učenika koji su odabrali njega kao mentora za pisanje maturalnog rada iz povijesti. On je svima podijelio ocjene vrlo dobar (4) i odličan (5) iz maturalnog rada, iako neki radovi baš i nisu bili visoke kvalitete. Bilo je dosta prepisivanja teksta iz literature bez mnogo objašnjavanja uzroka i posljedica zašto su se neke stvari dogodile u prošlosti. Nije Martin bio jedini, jednostavno se nastojao uklopiti u kolektiv i izbjeći pritužbe maturanata i njihovih roditelja kako je prestrog u ocjenjivanju. Tako su radili i drugi profesori. Maturantima su trebale visoke ocjene radi upisa na neki od studija u Zagrebu ili u nekom drugom većem gradu u Hrvatskoj.

Desetak maturanata odabralo je povijest kao izborni predmet, pa je Martin bio i u povjerenstvu za ispit iz povijesti na maturi školske 2001./2002. godine. Običaj je bio da profesori daju učenicima popis pitanja koja bi mogla biti na maturi. Martin je sastavio popis mogućih pitanja iz raznih poglavlja hrvatske i svjetske povijesti, tako da učenici znaju što trebaju naučiti. Bez obzira što su profesori davali maturantima te popise pitanja i oni su imali nekoliko tjedana nakon kraja nastave da nauče potrebno gradivo, znanje popriličnog broja maturanata nije bilo blistavo. Mogli su oni to i bolje naučiti!

Na usmenom dijelu ispita, maturanti bi izvlačili papirnate cedulje s pitanjima iz hrvatskog jezika, drugog izbornog predmeta (matematika ili strani jezik) te iz trećeg izbornog predmeta. Na svakoj cedulji bila bi po tri pitanja. Nakon što bi učenici bili ispitani iz sva tri predmeta na usmenom dijelu ispita, uzimale su se u obzir ocjene s obrane maturalnog rada, kao i ocjene s pismenog i usmenog dijela ispita iz hrvatskog jezika te iz matematike ili stranog jezika plus ocjena s usmenog ispita iz trećeg, izbornog predmeta. Na temelju tih ocjena Ispitno povjerenstvo zaključilo bi konačnu opću ocjenu iz mature za svakog maturanta. Ta zaključna ocjena u pravilu bi bila vrlo dobar (4) ili odličan (5). Malo je maturanata imalo zaključenu opću ocjenu na maturi dovoljan (2) ili dobar (3). Radilo se uglavnom o slabijim učenicima koji nisu imali namjeru studirati. Da neki maturant padne na bilo kojem dijelu mature bila je prava rijetkost. Ipak, znalo se i to dogoditi u gimnaziji Srednje škole Jablangrad.

Ispitno povjerenstvo na maturi činili su razrednik ili razrednica maturalnog razreda, profesori iz hrvatskog jezika, matematike ili stranog jezika te profesori iz trećeg, izbornog predmeta, dakle profesori koji su ispitivali maturante na usmenom i pismenom dijelu ispita iz pojedinih predmeta. Osim njih, tu je bio i jedan profesor kao zapisničar na maturi. On je zapisivao za svakog maturanta u za to predviđene formulare sva postavljena pitanja te ocjene iz pojedinih dijelova mature kao i zaključnu ocjenu. Na kraju bi se svi profesori - ispitivači kao i razrednik dotičnog razreda potpisali na te formulare, čime je potvrđena valjanost ispitivanja i ocjenjivanja na maturi.

Usmeni ispit iz svakog predmeta trebao je trajati deset minuta, iako su si neki profesori uzimali pravo da za koju minutu produže ispit iz svog predmeta, što je dovodilo do negodovanja kolega. Na taj način, cijeli ispit trajao bi dulje od planiranoga. Profesorima i maturantima bilo je stalo do toga da čim prije obave taj posao i idu doma, ali su neki profesori i profesorice baš uživali u ispitivanju iz svojih predmeta.

Tako je bilo i na usmenom ispitu maturanata iz razreda IV. B gimnazije na ljetnom roku mature u lipnju 2002. Profesorica Antonija iz hrvatskog jezika znala bi ispitivati maturante koju minutu dulje od predviđenog vremena od deset minuta, dok je njezin sat bio na stolu, tako da je mogla vidjeti koliko je vremena prošlo. Bez obzira na to, usmeni ispit iz hrvatskog jezika trajao bi nešto dulje. Ipak je Antonija bila prijateljica od Gradonačelnika i nekih poduzetnika u gradu.

- Molim kolege da se drže vremena ispitivanja od deset minuta - rekla je Antonija nakon što je jednu maturanticu ispitivala 13 minuta.

- Vi se držite reda! Ovu ste maturanticu ispitivali 3 minute dulje, pa ste meni uzeli vrijeme - rekao je namrgođeno Martin koji je bio slijedeći ispitivač. - Trebam li ja sada ispitivati povijest sedam minuta ili da nekom kolegi ukradem koju minutu vremena?

- Ispričavam se - kratko je rekla Antonija.

- Sjajno! - uzvratio je Martin, dok se Josip, profesor engleskog jezika i voditelj prve smjene nasmiješio.

„Samo se ti smješkaj, glupane,“mislio je Martin ljutito,“ti si mi nekakav voditelj smjene. Nisi u stanju napraviti reda na maturi i dopuštaš svakome da radi što hoće, baš kao i tijekom nastave.“

U Ispitnom povjerenstvu za razred IV. B gimnazije taj dan bili su razrednica profesorica Dubravka, profesor Josip kao predavač iz engleskog jezika, profesorica Antonija iz hrvatskog jezika te profesori iz ostalih izbornih predmeta, među njima i Martin kao profesor povijesti. Osim njih, u povjerenstvu je bio i zapisničar Goran, profesor poljskog jezika koji je predavao latinski i engleski te još neke predmete u školi.

Ispitivanje maturanata IV. B gimnazije uglavnom je išlo prema planu. Neki su maturanti naučili bolje ispitno gradivo, neki slabije. Bilo je tu i poklanjanja ocjena. Što da se radi kad taj maturant ili maturantica baš žele ići studirati pravo ili ekonomiju pa im trebaju visoke ocjene na maturi kako bi skupili dovoljan broj bodova za upis na željeni studij? Martin je također davao visoke ocjene iz povijesti da se ne zamjeri maturantima koji bi se žalili na njegovo ocjenjivanje. Drage kolegice i kolege jedva su čekali razlog da ga imaju za što ogovarati i prikazivati kao lošu osobu i lošeg profesora. Zbog toga, svi maturanti koji su dobro naučili gradivo dobili su od Martina ocjenu odličan (5) iz povijesti, dok su oni koji su slabije naučili gradivo dobili ocjenu vrlo dobar (4). Bilo je svega dvoje maturanata iz IV. B gimnazije čije je znanje bilo jedva dovoljno za prolaznu ocjenu, ali im je Martin svejedno dao ocjenu dobar (3) iz povijesti.

„Tako rade i drugi profesori, pa moram i ja,“mislio je Martin,“kad se mogu poklanjati pozitivne ocjene učenicima koji ništa nisu radili cijele školske godine, onda se može malo progledati kroz prste i ovima koji su barem nešto učili.“

Ipak, prije ili poslije, netko mora napraviti problem! Jedna od maturantica iz IV. B. po imenu Marina pokazala je slabo znanje iz hrvatskog jezika kod profesorice Antonije. Ona nije dala zadovoljavajući odgovor ni na jedno od tri pitanja.

- Znaš što Marina? Ti nisi sve četiri godine svog školovanja u gimnaziji napravila ništa dobro, pa hajde učini jednu dobru stvar na kraju. Daj mi tisuću eura i ja ću ti pokloniti prolaznu ocjenu na maturi - rekla je profesorica Antonija.

Marina nije ništa rekla, baš kao ni članovi Ispitnog povjerenstva. Martin je također šutio, pomalo začuđen što to Antonija govori. Šali li se ona?

- U redu! Završila sam s ispitivanjem iz hrvatskog jezika - rekla je profesorica Antonija.

Nakon nje, profesor Josip ispitivao je Marinu gradivo engleskog jezika. Iako nije ni na jedno pitanje dala zadovoljavajući odgovor, Josip je bio spreman dati joj ocjenu dovoljan (2). Poslije engleskog jezika, Marina je odgovarala povijest kao treći izborni predmet. Martin je ispitivao Marinu gradivo povijesti, to jest pitao ju je gradivo iz ona tri pitanja koja je izvukla na ceduljici. Njezino znanje bilo je jedva za ocjenu dovoljan (2). Ipak, i Martin je bio spreman dati joj prolaznu ocjenu. Marina nije bila učenica sklona učenju, ali je barem bila mirna i nije mu pravila disciplinske probleme na satu. „Zbog toga, neka joj bude prolazna ocjena. Imao sam i mnogo gorih učenika kojima sam morao poklanjati ocjene,“mislio je Martin.

Nakon što je Marina ispitana, profesori su trebali reći ocjene iz svojih predmeta. Josip i Martin bili su spremni Marini dati ocjenu dovoljan (2), ali se Antonija pobunila.

- Ona ništa nije znala ni iz jednog predmeta koji smo ju ispitivali - rekla je Antonija. - Zbog toga ona treba pasti na maturi.

Ostali članovi Povjerenstva nisu se slagali s takvim mišljenjem, ali je Antonija ostala uporna, tvrdeći kako dotična učenica ništa nije znala.

- Nisu bili mnogo bolji još neki maturanti, pa smo im dali pozitivne ocjene - rekao je Martin.

- Ne, ona mora pasti maturu na ljetnom roku - tvrdoglavo je u svom stavu ustrajala profesorica Antonija, na čuđenje i zgražanje ostalih članova Ispitnog povjerenstva.

- Ne možete vi drugim članovima Povjerenstva određivati kakve će ocjene dati iz svojih predmeta - rekao je zapisničar Goran.

- Imam pravo reći svoje mišljenje kao članica Povjerenstva. Ona nije konkretno odgovorila ni na jedno pitanje iz hrvatskog i engleskog jezika, kao ni iz povijesti - nepokolebljivo je tvrdila poštena malograđanka, profesorica Antonija.

- A nije ni vama platila tisuću eura za prolaznu ocjenu - odgovorio je podrugljivo Martin.

Na njegovu primjedbu nitko nije obratio pažnju. Konačno se profesor Josip složio da Marini da negativnu ocjenu iz engleskog jezika, pa je onda na navaljivanje Antonije popustio i Martin.

- Ne želim da ispadne kako samo hrvatski nije znala. Zato treba imati negativne ocjene iz svih predmeta - tvrdila je Antonija.

Tako je Marina pala na ljetnom roku iz mature. Martin je bio zgađen ponašanjem kolega. „Kako to da nitko osim mene nije čuo kad je Antonija, stara gnjida, tražila od Marine tisuću eura za svoju prolaznu ocjenu? Jesam tu samo ja normalan?“ pitao se Martin idući doma nakon što je završilo ispitivanje svih maturanata razreda IV. B gimnazije.

To se dogodilo otprilike dva mjeseca nakon što je Martin svečano osuđen na sjednici Nastavničkog vijeća od 12. travnja 2002. godine, kada je zaključeno da se u Srednjoj školi Jablangrad sve radi po propisima, pa nema potrebe za nadzorom u školi od strane edukacijske kontrole. Na toj sjednici neke drage kolegice i kolege „počastili“ su Martina komentarima poput „laž, laž, sve laž“ i pitanjem „je li moguće da smo svi mi ovdje ludi samo Martin normalan?“

- Nitko nije reagirao na Antonijino otvoreno traženje mita od Marine - s ogorčenjem je Martin roditeljima prepričavao što se upravo dogodilo u školi. - I u takvoj školi bih ja trebao ostati do mirovine ili barem dok ne poludim!

Roditelji su bili zgroženi bezočnošću profesorice Antonije, koja se u javnosti prikazivala kao intelektualka i vrlo moralna osoba. S druge strane, bila je spremna na sve moguće podlosti, poput one kampanje u kolektivu kada je lobirala za arhivisticu Željku da mora raditi u školi jer povjesničari tobože rade u prosvjeti. Bez imalo srama, Antonija je lagala kolektivu da je Martin povjesničar, iako je on uporno tvrdio da nije. Antoniji nitko nije vikao u kolektivu da laže, dok je Martin osuđen kao lažljivac od strane većeg dijela kolektiva, iako se znalo da je Martin pisao istinu o školi. S obzirom da je ta istina bila neugodna i pogubna za čelne ljude u školi, kao i za jedan dio kolektiva, Martin je osuđen kao lažljivac i problematična osoba. S druge strane, nitko se nije usudio išta reći protiv Antonije koja je bila prijateljica s bivšim gradonačelnikom Albertom, novim gradonačelnikom Vjekoslavom, s bankarom Vilimom i poduzetnikom Franjom.

- Može Antonija što hoće! Da zapali školsku zgradu, ta ne bi bila ništa kriva - ljutito je komentirala Martinova majka.

- Marina je kći bogatog trgovca, pa je Antonija iskoristila priliku da od nje traži novac za svoju ocjenu na maturi. Koja je to hulja! Glumi poštenjačinu i profesoricu! - složio se sa suprugom Martinov otac.

- Da! Glumi poštenjačinu i intelektualku! Koliko je takvih diljem Hrvatske? Zbog njih, ova zemlja polako ali sigurno zaostaje za drugim zemljama Europe - rekao je rezignirano Martin. - Teško nama kraj takvih kao što je Antonija, v. d. ravnateljica Zlata i njima slični.

Ovo nije bilo prvi puta da je profesorica Antonija iznuđivala novac od gimnazijalaca za svoje ocjene. Ona je imala svoju standardnu taktiku. Gimnazijalcima koji su planirali studirati poslije srednje škole a nisu baš bili najbolje naučili gradivo hrvatskog jezika Antonija bi davala do znanja koliko je njezin predmet važan za upis na neki fakultet, baš kao što je važna i njezina zaključna ocjena iz hrvatskog jezika. Također, gimnazijalcima je bila važna i ocjena iz hrvatskog jezika na maturi jer je hrvatski obvezni predmet. Ako bi Antonija nekom gimnazijalcu zaključila ocjenu dobar (3) iz hrvatskog jezika ili dala tu ocjenu na maturi, to bi se moglo loše odraziti na njegove šanse da upiše studij. Međutim, ako bi Antonija tom istom učeniku zaključila ocjenu vrlo dobar (4) ili odličan (5), baš kao i kada bi mu te visoke ocjene dala na maturi iz hrvatskog jezika, taj bi učenik imao veće šanse da se upiše na željeni studij.

Neke gimnazijalce profesorica Antonija je čak zvala na razgovor u kabinet hrvatskoga jezika gdje bi im u četiri oka objašnjavala koliko je važna njezina zaključna ocjena iz hrvatskog jezika, kao i ocjena na maturi iz tog predmeta. Na taj način, malo - pomalo Antonija bi uvjerila neke učenike da bi bio red da joj nešto plate za njezine ocjene, jer „ruka ruku mije, obraz obadvije.“ Iako su kružile glasine po školi i po gradu o njezinu korumpiranom ponašanju, svjedoka i dokaza nikada nije bilo. Oni koji su dali mito profesorici Antoniji nisu se okolo time hvalili, a sama Antonija bila je dovoljno mudra da šuti o takvim prljavim dogovorima.

Što se tiče Marine, ona je upućena na polaganje mature u jesenskom roku, potkraj kolovoza 2002. Tada je sve prošlo u redu. Antonija je bila zadovoljna njezinim znanjem, iako se Marina ni ovaj put nije pretrgla od učenja. Tako su profesori Josip iz engleskog i Antonija iz hrvatskog jezika Marini dali ocjenu dobar (3) iz svojih predmeta, dok joj je Martin dao ocjenu vrlo dobar (4) iz povijesti.

„Neka joj bude ocjena više,“mislio je Martin,“gorim učenicima od nje morao sam pod pritiskom ravnatelja i dragih kolega davati pozitivne ocjene.“ Što se tiče Antonije, Martin je imao svoje mišljenje. „Ovaj puta Marinu nije rušila na maturi. Vjerojatno je dobila traženih tisuću eura od njezinog oca, pa sad može dati i ocjenu dobar (3), a ne samo prolaznu ocjenu,“mislio je Martin izlazeći iz učionice nakon što je završilo ispitivanje.

Martin je već dulje vrijeme razmišljao o promjeni zanimanja, upravo zbog ovakvih nemoralnih radnji koje su se događale u školi. Osim što je profesorica Antonija tražila mito od tisuću eura od Marine iz IV. B gimnazije za svoju prolaznu ocjenu na maturi, u lipnju 2002. dogodio se i skandal s poklanjanjem zaključnih prolaznih ocjena učeniku Marku iz I. A gimnazije o čemu je brujao cijeli grad.

„Kuda da idem? Tko zna što ću doživjeti negdje dalje? Svagdje mogu naići na probleme i korumpirane pojedince. Onda ću možda žaliti što sam napustio radno mjesto u prosvjeti,“razmišljao je Martin tih dana.

23. Ravnateljica Zlata i njezina ekipa postižu nove uspjehe

Tijekom priprema za početak nove školske 2002./2003. godine održani su i sastanci aktiva u Srednjoj školi Jablangrad u drugoj polovici kolovoza 2002. godine. Sastanak aktiva povijest - geografija bio je održan ujutro u četvrtak, 22. kolovoza 2002. Profesorica Dubravka imala je pravo na smanjenje satnice u nastavi geografije jer je bila starija djelatnica, voditeljica aktiva povijest - geografija i sindikalna povjerenica u školi. Osim toga, bila je i članica Školskog odbora. Kao starija djelatnica imala je pravo i na takozvani seniorski bonus, to jest pravo da ima manje sati nastave tjedno uz zadržavanje iste plaće. Sve ukupno, Dubravka je umjesto tjedne radne norme od 22 sata nastave nekoliko posljednjih godina imala 18 sati nastave geografije tjedno,a sada je dobila pravo na smanjenje tjedne radne norme za još 2 sata. To znači da je trebala raditi samo 16 sati nastave geografije tjedno uz plaću od oko šest tisuća kuna neto. Nije loše, zar ne? Pa ipak, Dubravka je pred svojim prijateljima i ulizicama kukala kako mora mnogo raditi za malu plaću. Svih 16 sati nastave tjedno Dubravka je dobila u gimnaziji. Kao voditeljica aktiva povijest - geografija Dubravka si je već odavno uzela za pravo birati u kojim će razredima predavati geografiju.

„Kad je netko gnjida, ostaje gnjida zauvijek. Takvima kao Dubravka nitko ne može ugoditi. Njima nikada nije dosta, koliko god da imaju,“smrknuto je razmišljao Martin, dok je v. d. ravnateljica Zlata objašnjavala njemu i ostalim članovima aktiva povijest - geografija zašto Dubravka ima pravo na smanjenje tjedne radne norme u nastavi. Nitko od nazočnih nije imao komentar na Zlatino izlaganje.

„Dubravka je pokupila sve moguće funkcije samo da bi imala manje sati nastave tjedno. Na tim funkcijama ne radi ništa cijele godine, već se samo pravi važna pred ljudima. Dvolična gnjida,“mislio je u sebi Martin, dok je natmureno gledao u Zlatu i slušao njezino blebetanje o tome koliko Dubravka mnogo radi u školi.

Nakon što je utvrđeno da će Dubravka predavati geografiju u gimnaziji, Martin je prema tradiciji trebao pokupiti sve ostale sate nastave geografije u drugim usmjerenjima uz dodatak od 2 sata geografije tjedno u I. razredu knjigovodstvenog usmjerenja što mu je velikodušno prepustila profesorica Dubravka koja je do tada predavala geografiju u tom razredu. Ukupno je Martin dobio u tjedno zaduženje 16 sati nastave geografije. Puna radna norma u nastavi bila mu je 22 sata, ali zbog velikog broja nastavnih programa povijesti i geografije u različitim razredima i usmjerenjima i Martin je imao pravo na smanjenje tjedne radne norme u nastavi od jedan sat. Tako je umjesto 22 sata nastave tjedno trebao raditi „samo“ 21 sat. I to je nešto! Bolje išta nego ništa!

- Kolega Martine, vi možete birati u kojim ćete razredima gimnazije predavati povijest. Dakle, odlučite se! Hoćete li predavati povijest u prvim, drugim, trećim ili četvrtim razredima? - pitala je Martina v. d. ravnateljica Zlata.

- Neka budu četvrti razredi gimnazije - odlučio je Martin.

- U redu! U tom slučaju, vi ćete imati uz 16 sati nastave geografije tjedno još i 6 sati nastave povijesti u IV. A i IV. B gimnazije. Tako ćete imati ukupno 22 sata nastave tjedno. Uz normu od 21 sat nastave tjedno, vi ćete imati 1 sat tjedno preko norme.

- Slažem se! - odgovorio je nevoljko Martin.

On je protekle školske godine imao 32 sata nastave tjedno, od toga 11 sati tjedno preko norme. Toliko sati nastave tjedno iscrpilo ga je do te mjere da je izgubio volju da uzima prekovremeni rad. Stres na poslu doveo je do Martinova zasićenja radom u školi i samo je želio čim prije obaviti posao i ići doma. Zbog toga ovaj puta nije tražio da ima mnogo sati prekovremenog rada. S jedne strane zarađivao je dodatne novce, s druge strane se psihički i fizički sve više iscrpljivao. Novac mu je bio važan, ali je zdravlje bilo još važnije. Zbog toga Martin je pristao da ima samo 1 sat tjedno preko norme.

Davor, profesor povijesti dobio je nastavu povijesti u tehničkim i strukovnim usmjerenjima. Profesor Mladen dobio je nešto satnice povijesti u tehničkim usmjerenjima, kompletnu satnicu sociologije te Politike i gospodarstva. Nakon što je raspoređena sva satnica, ispalo je da ima 14 sati viška nastave povijesti tjedno, i to u prvim, drugim i trećim razredima gimnazije te u prvom razredu knjigovodstvenog usmjerenja.

- Mogli smo satnicu i drugačije složiti - rekao je Martin. - Zašto ne bi bio višak sati geografije, pa da se zaposli jedan mladi profesor ili profesorica geografije?

- Kolega Martine, kad vi budete ravnatelj škole, onda vi raspoređujte satnicu kako želite - odgovorila mu je v. d. ravnateljica Zlata. - Imam u vidu jednu osobu koja bi mogla doći predavati povijest.

Zlata nije rekla o kome se radi, ali je Martin pretpostavljao da bi to mogla biti arhivistica Željka. Tko će ga znati? Zlata i Dubravka nisu htjele o toj osobi ništa reći a Martinu je već bilo svejedno. Nakon svih strahota koje je proživio u Srednjoj školi Jablangrad Martinu je bilo samo bitno da čim prije odradi svoje školske sate i ode doma.

Pošto je raspodijeljena satnica u aktivu povijest - geografija, v. d. ravnateljica Zlata je zaključila sastanak. Profesorica Dubravka je otišla zajedno sa Zlatom u njezin ured da još nešto prodiskutiraju, dok su profesori Davor, Mladen i Martin pošli svatko na svoju stranu. Martin je bio zadovoljan ishodom sastanka aktiva. Ako ništa drugo, izbjegao je biti razrednik u nekom razredu i iduće školske godine. Za drugo ga nije bilo mnogo briga. Bio je više nego sit rada u Srednjoj školi Jablangrad!

Početkom rujna 2002., kada je počela nastava, Martin je u zbornici ugledao arhivisticu Željku u ugodnom razgovoru s školskom psihologinjom Barbarom. Njih dvije nisu obraćale pozornost na Martina, baš kao ni on na njih dvije. Martin je u trenutku doživio iznenađenje vidjevši Željku opet u školi, ali se brzo pribrao.

„Naravno, tko bi drugi mogao doći predavati povijest u ovu školu ako ne arhivistica Željka? Da ne bi Zlata dovela nekog profesora ili profesoricu povijesti, stručnu osobu?,“ljutito je razmišljao Martin, dok je uzimao dnevnik II. razreda knjigovodstvenog usmjerenja i išao hodnikom prema razrednoj učionici da održi sat geografije.

Iako je bio ljut što su v. d. ravnateljica Zlata i profesorica Dubravka doveli Željku natrag u školu, zapravo nije imao razloga za brigu. On je imao stalan posao i svoju sigurnu radnu normu. Predavao je i povijest, a ne samo geografiju što su željele Zlata i Dubravka. Uspio se izboriti i za jedan prekovremeni sat nastave tjedno, što mu je osiguravalo malu dodatnu zaradu uz plaću. Ipak, Martin je bio bijesan jer je znao da je proteklih godina u školi bio problem za mnoge u prvom redu zato što nije htio da arhivistica Željka tu radi kao nestručna osoba. Martin je znao da je zakon na njegovoj strani, samo što su u Srednjoj školi Jablangrad vlast imali nečasni pojedinci koji su radili po svojoj volji.

Željka je predavala povijest kako je v. d. ravnateljica Zlata odredila, dakle u prvim, drugim i trećim razredima gimnazije te u prvom razredu knjigovodstvenog usmjerenja. Dobila je posao na nepuno određeno radno vrijeme, to jest, mogla je predavati u školi povijest tijekom jedne školske godine. Što će biti dalje, ostalo je da se vidi.

Ona je u kabinetu povijest - geografija dobila svoj mali ormar za knjige i spise. Martin se idućih mjeseci susretao sa Željkom u kabinetu, na hodniku i u zbornici, ali nije s njom razgovarao. Nije imao o čemu! Prema njegovu mišljenju, ona nije bila prosvjetna djelatnica pa nije imala što tražiti u školi.

„Pristojna osoba otišla bi raditi na svoje radno mjesto, a ne krala drugome posao. Zbog nje je bez posla neki profesor ili profesorica povijesti,“razmišljao je Martin ogorčeno.

Što se može? Ako ništa drugo, Martin više nije bio izvrgnut napadima dragih kolega. Više nikoga nije bilo briga koliko Martin kasni na nastavu, kakve je ocjene podijelio učenicima, niti je koga u kolektivu bilo briga da li Martin njih pozdravlja ili ne. Draga arhivistica Željka vratila se među svoje prijatelje u školu. Samim time, sve je opet bilo kako treba!

„Srednja škola Jablangrad je valjda jedina škola u cijeloj Hrvatskoj gdje Željka može raditi. Ovdje ima svoje prijatelje koje časti u svom domu, pa joj oni namještaju posao u školi. Što te hulje nisu od sebe uzele koji školski sat pa dali Željki neka radi? Bagra dvolična,“bijesno je razmišljao Martin tijekom jeseni 2002., sve više svjestan koliko su pokvareni neki od njegovih kolega.

Nova školska 2002./2003. godina donijela je promaknuće i za v. d. ravnateljicu Zlatu. Početkom rujna 2002. Ministarstvo edukacije imenovalo ju je ravnateljicom škole sa svim pravima i ovlastima koju takav status donosi. Zlata je od kraja rujna 2000. bila vršiteljica dužnosti ravnateljice, a sada je konačno imenovana za pravu ravnateljicu. Možda bi i ranije bila imenovana ravnateljicom da nije bilo Martinovih žalbi Ministarstvu edukacije, zbog čega je Srednja škola Jablangrad bila „pod povećalom“ prosvjetnih vlasti. Nakon što je Zlata provela određene promjene u školi u skladu s naputcima što su joj dali nadležno Ministarstvo i Odjel edukacijske kontrole u Sokolgradu, prosvjetne vlasti zaključile su da je Zlata ispunila uvjete da bude imenovana pravom ravnateljicom. Njezini prijatelji u kolektivu bili su sretni i čestitali joj, ali ne i Martin.

„Nakon svih afera koje su se dogodile u školi pod njezinim vodstvom, naročito nakon onog skandala s poklanjanjem ocjena u lipnju 2002., Ministarstvo je zaključilo da je Zlata zaslužila da bude ravnateljica škole. Jadno!,“turobno je tih dana razmišljao Martin, svjestan da on nikada neće napraviti karijeru jer nije bio iz gospodske, plemenite obitelji kao Zlata.

Razočaranje je dovelo do toga da je Martin izgubio motivaciju za rad. Svoj posao radio je bezvoljno, otprilike kao i većina profesora u kolektivu. Čemu se mučiti kad si jednako plaćen, bez obzira radio svoj posao kvalitetno ili ne? Većini učenika je svejedno, štoviše, ako profesor manje predaje, onda oni imaju i manje gradiva za učenje. Stoga je Martin predavao manje gradiva, rjeđe ispitivao učenike i sve u svemu nastojao biti dobar s njima. Zašto se zamjerati djeci dajući im negativne ocjene i tako sebi praviti probleme?

„Budi kao i drugi, ne diži prašinu, pa će ti život i rad u školi biti koliko - toliko podnošljiv,“mislio je tužno Martin.

Učenici su ga prestali provocirati. Tek tu i tamo netko bi na hodniku dobacio Martinu njegov nadimak „Junac,“ ali to se rijetko događalo. S obzirom da se arhivistica Željka vratila na posao u Srednju školu Jablangrad, Martin više nije bio problem za drage kolegice i kolege, pa su školska psihologinja Barbara i pojedini razrednici prestali huškati učenike da provociraju Martina i da se žale na njega. Ne samo to! Martin bi povremeno pobjesnio i izvikao se na učenike u nekim razredima zbog njihove nediscipline, ali ga zbog toga više nisu prozivali u kolektivu, iako su se neki učenici žalili na njegovo ponašanje. Njihove žalbe više nisu bile važne, jer su ravnateljica Zlata i njezina ekipa ostvarili svoj cilj - doveli su natrag u školu svoju prijateljicu Željku. Koga briga ako se Martin izderao na učenike u agroindustrijskom ili trgovačkom usmjerenju? Učenici su ponekad zločesti, pa dobri profesor Martin povremeno mora povisiti glas da umiri učenike. Uostalom, tako su radili i neki drugi nastavnici u školi. Povratkom arhivistice Željke u Srednju školu Jablangrad Martin više nije bio crna ovca u kolektivu. Ne samo to! Čak se dogodilo da je školska psihologinja Barbara zajedno s nekim razrednicima počela braniti Martina pred učenicima i prigovarati im kako se ponašaju na nastavi prema profesoru.

- Vaša je dužnost pažljivo slušati profesorova predavanja, naučiti nastavno gradivo na vrijeme i zaslužiti pozitivne ocjene svojim radom - rekla je Barbara skupini učenika iz trgovačkog usmjerenja kad su se jednom prilikom tijekom jeseni 2002. došli žaliti na negativne ocjene koje im je podijelio Martin.

Jesen 2002. bila je dobra i za školskog knjižničara Miroslava. Na sjednici Nastavničkog vijeća sredinom listopada 2002. ravnateljica Zlata obavijestila je kolektiv kako je kolega Miroslav dobio promaknuće u zvanje profesora - mentora. Dio kolektiva zapljeskao je a Miroslav je bio sav ozaren u licu od sreće i govorio „hvala, hvala.“

Priča knjižničara Miroslava doista je zadivljujuća. Kao profesor njemačkog jezika šest je godina radio od škole do škole na određeno vrijeme od godinu dana. Svake godine je mijenjao školu i jadan nigdje nije mogao dobiti stalan posao. Njegova patnja trajala je sve dok se nije javio na natječaj za radno mjesto profesora njemačkog jezika u Srednjoj školi Jablangrad. Nakon toga, Miroslavov život krenuo je uzlaznom putanjom. Tri godine radio je u školi kao profesor u učionici s učenicima i u međuvremenu završio tečaj za školskog knjižničara. Tko će cijeli radni vijek provesti u učionici i gnjaviti se s učenicima?

Od prvog dana u školi, Miroslav se sprijateljio i ulizivao bivšem ravnatelju Jakovu koji ga je i zaposlio, a nastavio se ulizivati i novoj v. d. ravnateljici Zlati. Miroslav je rado dolazio rano ujutro na posao i prije nastave ćaskao o svemu i svačemu s Jakovom i Zlatom. Nakon što ga je Jakov imenovao školskim knjižničarom, Miroslav je nastavio svoju praksu klanjanja i poštivanja gospodina ravnatelja i kasnije gospođe v. d. ravnateljice.

Miroslav bi sjedio u knjižnici, čitao novine, slušao radio i gledao TV za vrijeme nastave, dok bi za vrijeme malih i velikih odmora učenicima izdavao knjige i uzimao od njih knjige koje su vraćali. On se nije mnogo trudio oko nabave novih knjiga jer za to nije bilo novaca. Glavno da je bilo novaca za njegovu plaću! Bio je jako ljut na Martina. Tko je to vidio tužiti ravnatelja ili ravnateljicu škole? S njima trebaš biti u dobrim odnosima i nastojati da iz toga izvučeš neku korist. Umiljato janje dvije majke sisa, kaže narodna poslovica. Miroslav je početkom 1990 - ih postao i dobar Hrvat i katolik te nastojao zaboraviti svoju komunističku prošlost. To je značilo da se rado viđao najprije s župnikom Filipom a kasnije i s novim župnikom Jurjem, nakon što je Filip preminuo u studenom 1999. godine.

Na sjednici Nastavničkog vijeća od 12. travnja 2002. Miroslav je odradio sjajan posao, kada je Martinovo pisanje žalbi u Ministarstvo edukacije ocijenio kao „laž, laž, sve laž“ zajedno s drugim ulizicama i prijateljima v. d. ravnateljice Zlate. Osim toga, Miroslav je postavio javno i pitanje „je li moguće da smo svi mi ovdje ludi a samo Martin pametan?“ To isto pitanje postavilo je još dvoje intelektualaca - profesorica Dubravka i Marijana, voditeljica druge smjene.

Uglavnom, Miroslavu se više isplatilo njegovo ulizivanje šefovima u školi nego li Martinu njegove žalbe u Ministarstvo edukacije. S druge strane, uvlačenje u stražnjicu nije za svakoga! Martin je bio alergičan na takve stvari. Njemu je bilo lakše i poštenije pisati žalbe prosvjetnim vlastima i prijaviti nepravilnosti te na taj način nastojati izboriti se za neka svoja prava. Međutim, takvo ponašanje bilo je osuđeno od većine u kolektivu Srednje škole Jablangrad. Tu je bilo bitno jesi li prijatelj s ravnateljem/ravnateljicom ili nisi te jesi li dobar s nekim lokalnim moćnikom poput gradonačelnika ili nekog bankara i poduzetnika.

Martin je s tugom i gađenjem slušao pljesak kolega koji su Miroslavu čestitali na promaknuću. On je kao profesor - mentor i dalje sjedio u knjižnici i većinu svog radnog vremena čitao novine ili neku knjigu, a plaća mu je bila nešto povećana. Naime, Miroslav je kao profesor - mentor imao pravo na mali dodatak na plaću. Taj dodatak nije bio najvažnija stvar. Bit je bila u tome da su profesori - mentori trebali biti uzor svojim kolegama kako časno i odgovorno raditi svoj posao.

„Baš se našao pravi da dobije promaknuće,“mislio je Martin,“najveća lijenčina u kolektivu je nagrađen kao najbolji djelatnik. Čemu se ja imam nadati u takvoj školi?“

Nakon što je dobio promaknuće, Miroslav je naručio nešto novih knjiga za potrebe školske knjižnice. Uz pomoć nekih gimnazijalaca, on bi povremeno na oglasnoj ploči u knjižnici ili u holu škole napravio izložbu povodom nekog značajnog datuma kao što je Dan hrvatske knjige, Dan planete Zemlje i Dan stranih jezika. Tada bi polijepio prigodne tekstove i slike na ploču u čemu su mu naravno pomagali i neki učenici gimnazije. Ipak je to težak i odgovoran posao koji knjižničar ne može obaviti sam!

Miroslav je bio proračunat. Sve je to radio kako bi opravdao svoj status profesora - mentora te kako bi jednog dana mogao tražiti još jedno promaknuće u zvanje profesora - savjetnika. Naravno, Miroslav je nastavio biti vjeran prijatelj ravnateljici Zlati jer bez njezina odobrenja nije mogao biti ni pokrenut cijeli postupak za dobivanje promaknuća. Zlata je bila ta koja je napisala pozitivan izvještaj o radu knjižničara Miroslava i obavijestila Ministarstvo edukacije o tome. Nakon toga, sve je išlo kao po loju. Dragi Miroslav je za svoj teški rad u školskoj knjižnici bio nagrađen promaknućem u zvanje profesora - mentora.

„Ispada da u ovoj školi trebaš biti prijatelj s ravnateljem ili ravnateljicom da bi dobio promaknuće i da bi te kolektiv cijenio. Ovdje ima ljudi koji rade u nastavi, koji su i razrednici te kao takvi trude se daleko više od Miroslava. Ipak, Zlata je odlučila promovirati Miroslava, svog odanog psića,“cinično je razmišljao Martin. Bio je bijesan na sebe i na cijeli svijet što ne može ništa promijeniti.

Vjerojatno je još bilo nastavnika u kolektivu koji su razmišljali kao Martin, ali se nisu usudili buniti. Većina njih počela je raditi u školi još u vrijeme socijalizma i bivše države, kada je bilo važno šutjeti i raditi svoj posao. Ako bi se netko bunio, on je lako mogao biti optužen za bilo što i dobiti otkaz. Stvaranjem neovisne i demokratske Republike Hrvatske, bivši član Partije po imenu Jakov postao je ravnatelj Srednje škole Jablangrad u kojoj je do tada godinama radio. Iako se izjašnjavao kao demokrat, Jakov je po načinu rada i razmišljanja ostao u prošlosti. Tijekom 1990 - ih Jakov je upravljao školom kao diktator kojemu se nitko nije smio suprotstaviti. Upravo zbog toga Martin je navukao njegov bijes na sebe. Većina u kolektivu znala je da treba šutjeti i ne zamjerati se ravnatelju. Martinov neuspjeh s pisanjem žalbi u Ministarstvo edukacije i javna osuda kolektiva na sjednici Nastavničkog vijeća u travnju 2002. samo je potvrdila da se ne vrijedi buniti u Srednjoj školi Jablangrad.

- Malo radi, malo laži, malo kradi, pošteno živi - rekao je jednom prilikom 1999. na šaljiv način Mladen, profesor povijesti te Politike i gospodarstva.

- I slušaj ravnatelja, Mladene! - odgovorio mu je Martin. - Ne zaboravi voljeti i poštivati ravnatelja!

U prvoj polovici studenoga 2002. dvoje edukacijskih kontrolora došlo je u školu obaviti nadzor. Ipak! Bilo je dosta pritužbi roditelja zbog brisanja zaključenih negativnih ocjena i davanja pozitivnih ocjena nekim učenicima u gimnaziji u lipnju iste godine. Dakle, mislim! Nakon punih pet mjeseci konačno je netko došao u kontrolu kada je cijeli slučaj već bio gotov. Počela je nova školska godina i više se ništa nije moglo promijeniti. Dva kontrolora su popila kavu s ravnateljicom Zlatom u njezinu uredu, pregledali su razredni dnevnik od I. A gimnazije koji je pohađao učenik Marko, sin Franje, lokalnog poduzetnika. Marko je u međuvremenu upisao drugi razred srednje škole u jednoj privatnoj školi u Zagrebu. Osim dnevnika I. A gimnazije, dva poduzetna kontrolora pregledala su još neke razredne dnevnike i sastavili zaključak.

O rezultatima nadzora ravnateljica Zlata obavijestila je Nastavničko vijeće na sjednici održanoj potkraj studenoga 2002. Uglavnom, bio je to kratak zaključak kako je kontrola došla i utvrdila da su neke ocjene zaključene nepropisno. S obzirom da je u međuvremenu počela nova školska godina te da su svi učenici koji su išli na popravne ispite iz različitih predmeta dobili pozitivne ocjene i uspješno upisali novi razred u školskoj 2002./2003. godini, kontrola je zaključila da nema potrebe da se bilo što poduzima. Nijedan učenik nije pao razred, svi su oni prošli na popravnim ispitima, pa su ti učenici i njihovi roditelji dobili zadovoljštinu.

„Sjajno! Ne može biti bolje! Sve je dobro što se dobro završi,“mislio je cinično Martin nakon što je Zlata pročitala izvještaj i krenula na slijedeću točku dnevnog reda,“ profesori gimnazije, ponos Srednje škole Jablangrad predvođeni Vladimirom, predsjednikom Školskog odbora proći će nekažnjeno. Čemu služi takva kontrola? Zašto su čekali pet mjeseci da dođu u kontrolu? Samo su napravili lakrdiju od svog nadzora.“

Osim Vladimira, profesora engleskog jezika, ocjene su prepravljali i Lovro, profesor tjelesne i zdravstvene kulture, profesor Branko iz fizike i matematike te profesorica Antonija iz hrvatskog jezika. Svi su oni bili veliki prijatelji s ravnateljicom Zlatom, dok je Antonija bila u veoma srdačnim odnosima i s Gradonačelnikom te još nekim lokalnim moćnicima. Tako je ispalo u cijeloj aferi da je vuk pojeo magarca. Nikom ništa! Život se u Srednjoj školi Jablangrad nastavio uobičajenim tijekom. Većina učenika nije se pretrgla od učenja i rada. Škola se ponosila s ono malo dobrih učenika koji su učili i osvajali medalje na županijskim i državnim natjecanjima. Oni su s pravom bili ponos škole!

Profesori u školi su i dalje zabušavali, netko više, netko manje! Kasnilo se na nastavu, gradivo se nije ispredavalo do kraja, mnoge nastavne jedinice u udžbenicima bile su preskočene. Tko će predavati sve to silno gradivo? Nema se dovoljno vremena za to! U kolektivu se i dalje usrdno ogovaralo Ministarstvo edukacije koje gnjavi profesore novim propisima, kao da ih već nema dovoljno. Žalili su se ugledniji članovi kolektiva poput profesorice Dubravke kako su im male plaće, pa će im biti male i mirovine. Ogovaralo se i pojedine učenike i njihove roditelje jer su eto, kao loši, nemaju poštovanja prema profesorima. Uglavnom, život se vratio u normalu u Srednjoj školi Jablangrad i tako je ostalo i tijekom drugog polugodišta školske 2002./2003. godine.

Više nije bilo afera, a o Martinu nitko više nije govorio. Njegov bunt bio je prošlost! Kolege su se nadale da je on naučio lekciju i da više neće praviti probleme. Zlata i njezini prijatelji počeli su se prema Martinu odnositi mnogo ljubaznije, što je bio signal cijelom kolektivu da prestanu napadati Martina. Stoga su neki od kolega počeli razgovarati s njim, a neki od njih čak su ga zvali i na piće. Martin je to uljudno odbio. Nije mu bilo do druženja s njima. Znao je da mu nisu prijatelji.

„Nakon što su me proglasili luđakom i lažljivcem na onoj sjednici Nastavničkog vijeća u travnju 2002. te nakon što su sebe opravdali pred Ministarstvom edukacije i edukacijskom kontrolom, pokazali su ljepše lice prema meni,“mislio je Martin tijekom proljeća 2003. godine,“u međuvremenu, Zlata i njezina ekipa nastavljaju po starom. Ona je nagrađena titulom prave ravnateljice škole, a ja sam popljuvan od nje i njezinih ulizica.“

Martinu se gadila takva dvoličnost. Bila mu je muka doći raditi u školu. Izgubio je motivaciju i često puta je učenicima dao da sami obrade nastavno gradivo prema njegovim uputama ili bi sam obradio nastavno gradivo tijekom školskog sata ali u skraćenom obliku za nekih 15 - 20 minuta. Čemu se više truditi? Ionako većina učenika neće naučiti gradivo, to jest, dva tjedna prije zaključivanja ocjena na kraju prvog i drugog polugodišta oni će početi učiti. Na temelju to malo znanja Martin će im morati dati prolazne ocjene da se učenici i njihovi roditelji ne bi žalili na njega.

Njegovo ispitivanje na kraju oba polugodišta i dalje je bilo u usmenom obliku, uz postavljanje svega nekoliko pitanja svakom učeniku. Martin bi učenicima dao do znanja kojih desetak pitanja najčešće pita za prolaznu ocjenu, to jest za dovoljan (2). Oni koji su htjeli više ocjene morali su i više naučiti iz nastavnog gradiva. Ipak, ni ti učenici nisu bili pitani teške stvari. I za više ocjene Martin je imao standardna pitanja, tako da su oni učenici koji su htjeli dobiti ocjene vrlo dobar (4) i odličan (5) mogli uz nešto više truda zaraditi i te ocjene.

Svoje slobodno vrijeme Martin je često provodio sam. Nije mu bilo do razgovora jer nije želio slušati tuđe žalopojke kako im je teško niti se želio drugima izjadati. Otišao bi u grad, sjeo u neki kafić i naručio pivo ili kavu. Ako bi naišao netko poznat kimnuo bi mu glavom na pozdrav i to bi obično bilo sve. Martin je zašao u tridesete godine života i imao prilično nesređen život. Bez vlastitog doma i obitelji, na stanu i hrani kod roditelja u njihovu domu. Oni su također bili zabrinuti za budućnost svog sina. Što da se radi, mislili su oni. Ima i gorih slučajeva. Martin barem radi u državnoj službi i prima redovitu mjesečnu plaću, putne troškove i honorare za prekovremeni rad. U Jablangradu, baš kao i diljem Hrvatske neki su ljudi radili kod privatnika i mjesecima nisu dobivali plaću.

Doista, stanje može biti bolje, ali uvijek može biti i gore! Zbog toga su roditelji tješili Martina da ostane tu, u gradu i nastavi raditi u školi. Odlazak iz grada kao i rad u nekoj drugoj struci neće ga usrećiti. Martin je to znao, ali mu ipak nije bilo pravo. Nekada je vjerovao da će mu život u tridesetim godinama biti mnogo sadržajniji. Vjerovao je da će imati vlastiti dom, obitelj i karijeru. Za sada, od toga nije bilo ništa, a pitanje je bilo hoće li Martinu ikad doći bolji dani.

Drugo polugodište školske 2002./2003. godine došlo je svom kraju bez većih problema. Velika većina učenika imala je zaključene pozitivne ocjene. Neki su dobili zaslužene ocjene, nekima se gledalo kroz prste. Ništa novo! Nije vrijedno za tu malu profesorsku plaću zamjerati se učenicima i njihovim roditeljima. Bolje je dati im ono što traže i živjeti u miru s njima i sa cijelim svijetom. Uostalom, nisu li prošle školske godine, u lipnju 2002. neki uvaženi profesori iz gimnazije, na čelu s Vladimirom, predsjednikom Školskog odbora križali i prepravljali negativne ocjene u pozitivne? Oni su dali primjer cijelom kolektivu kako se to radi! Daj svim učenicima pozitivne ocjene, bez obzira jesu li ih zaslužili ili ne. Nakon toga, možeš mirno spavati!

Martin je također zaključio gomilu pozitivnih ocjena, a za ljetni popravni rok iz geografije ostalo je samo nekoliko učenika iz agroindustrijskog i trgovačkog usmjerenja. Naravno, i oni će dobiti pozitivne ocjene na ljetnom popravnom roku. Iz povijesti su svi učenici od Martina dobili vrlo dobre i odlične ocjene i to većinom zasluženo. Radilo se o maturalnim razredima IV. A i IV. B gimnazije, gdje su učenici više učili jer su im trebale dobre ocjene za upis na željene studijske programe.

Potkraj lipnja 2003. godine održana je sjednica Nastavničkog vijeća na kojoj je trebalo odlučiti tko je najbolji učenik ili učenica cijele škole za tu školsku godinu. To se radilo svake godine i uvijek je bilo po nekoliko kandidata iz gimnazije te iz ostalih usmjerenja. Ovaj puta, među kandidatima iz gimnazije favoriti su bili Sonja, učenica IV. A gimnazije, koja je bila i kćerka ravnateljice Zlate. Osim nje, bio je tu i učenik Danijel iz istog razreda. Među njima je bila jedna mala, ali značajna razlika. Dok je Danijel bio veliki talent za povijest i svake godine pobijedio na županijskom natjecanju iz povijesti, Sonja je bila stručnjak za nekoliko predmeta - hrvatski i engleski jezik, geografiju i biologiju, a bavila se aktivno i košarkom u školskoj ženskoj ekipi.

Na sjednici Nastavničkog vijeća profesori su bodovali uspjeh kandidata za titulu najboljeg učenika na temelju rezultata njihova učenja i rezultata koja su ostvarili na raznim natjecanjima. Svaki uspjeh donosio je određeni broj bodova. Kandidati iz drugih usmjerenja brzo su ispali iz igre zato što nisu bili toliko angažirani kao Sonja i Danijel. Ipak, s obzirom da je Sonja osvajala prva i druga mjesta na županijskim natjecanjima iz više predmeta, dok je Danijel bio uspješan samo iz povijesti, Sonja je dobila veći broj bodova.

Nastavničko vijeće nije imalo mnogo za reći, pa je potvrdilo gotovo jednoglasno odluku da Zlatina kćerka Sonja bude proglašena najboljom učenicom škole za školsku 2002./2003. godinu.

- Ima li tko nešto protiv ove odluke? - pitala je ravnateljica Zlata.

Svi su šutjeli, pa i Martin. On nije glasovao za odluku da Sonja bude proglašena najboljom učenicom jer mu je to sve mirisalo na prijevaru.

- Hura za mamu! - veselo je rekla Zlata, sretna što je njezina kćerka proglašena najboljom učenicom Škole.

„Kad ti je mama ravnateljica škole, onda nije problem biti i najbolja učenica u toj školi,“mislio je Martin dok se vraćao doma nakon sjednice.

On je predavao Sonji i Danijelu povijest tijekom trećeg i četvrtog razreda gimnazije i znao je dobro da je Sonja marljiva učenica, koja je doista bila aktivna u više predmeta. Martin nije imao primjedbi na račun Sonje, ali njezina majka Zlata, to je već bila druga priča.

Činjenica je da je Zlata bila u Povjerenstvu za provođenje županijskih natjecanja iz raznih predmeta, pa tako i iz predmeta u kojima se takmičila u testovima znanja i njezina kći. Mama Zlata mogla je dobiti pitanja i reći kćerki što treba naučiti. S obzirom da je Zlata bila veoma ambiciozna osoba i željela sve najbolje za svoju kćerku, ne bi bilo nikakvo čudo da je tako nešto i napravila, to jest, da je kćerki Sonji rekla koja će pitanja biti na testu znanja iz pojedinih predmeta.

„Zlata je ambiciozna i misli ako je ona postala ravnateljica škole, onda njezina kćerka treba ići dalje i postati doktorica znanosti ili možda ministrica u Vladi,“razmišljao je Martin dok je ulazio u zgradu u kojoj je bio stan njegovih roditelja,“ipak, Zlata to nije trebala napraviti. Sonja je dovoljno pametna da završi neki studij i pravi karijeru i bez titule najbolje učenice škole. Možda će na račun te titule dobiti dodatne bodove za upis na studij, ali opet, ona i ovako već ima dovoljno znanja i odlične ocjene iz većine predmeta, što će joj donijeti dovoljno bodova za upis na željeni studij

Mama Zlata vjerojatno se ne bi složila s Martinom. Sigurno je sigurno! Svaki bod je više nego važan prilikom upisa na pojedine studije, pogotovo ako želiš upisati svoje dijete na neki studij gdje je velika konkurencija. Martin nije bio roditelj. Samim time, on nije mogao znati koliko ljubavi i brige je mama Zlata poklanjala svojoj kćerki. Ona će sve učiniti da njezino dijete uspije u životu, čak i ako zbog toga bude morala malo varati. Koga briga? Nije ona jedina koja je gurala naprijed svoje dijete želeći mu uspjeh u životu. Uostalom, ako nešto zaškripi, tu je i Zlatin otac, djed Marin. On će kao šef Gradskog ureda za gospodarstvo te kao suradnik i prijatelj gradonačelnika Jablangrada potegnuti sve svoje veze i poznanstva kako bi njegova unuka Sonja bez problema upisala željeni studij i završila ga, a nakon toga započela uspješnu karijeru u svojoj profesiji.

24. Nekažnjeno divljanje voditelja prve (gimnazijske) smjene

Školska 2003./2004. godina prošla je manje ili više sa svim radostima i tugama koje nosi školski život u školi. Ništa se novo ni posebno nije događalo tijekom te školske godine u Srednjoj školi Jablangrad. Učenici su učili netko više a netko manje, nastavnici su odrađivali svoj posao kako tko, ravnateljica Zlata i njezini suradnici pravili su se da je sve u redu i nadali se da neće biti nekih skandala. Nije ih ni bilo, sve do posljednjeg dana nastave za maturante.

Tog petka, 14. svibnja 2004. maturanti su bili osobito živahni. Posljednji tjedan nastave donosili su u školu zviždaljke i povremeno zviždali za vrijeme malih i velikih odmora. Međutim, u petak, maturanti su se potpuno opustili i dali si oduška. Prije podne nastava je bila za učenike druge (strukovne) smjene, a popodne za prvu (gimnazijsku) smjenu. Martin je radio popodne i jedva je čekao, kao i njegovi kolege da se cijeli taj cirkus s odlaskom maturanata čim prije završi. Oni su već naveliko razmišljali o studiju i radili pripreme za upis na željene fakultete. Barem su to radili oni koji su planirali studirati. Ostali maturanti koji su slabije učili razmišljali su gdje bi se mogli zaposliti nakon škole. Jablangrad baš i nije nudio neke mogućnosti zaposlenja, pa su neki od njih razmišljali o odlasku u Zagreb ili raditi na more, a neki su govorili da će otići u inozemstvo. Kako god!

Posljednji dan nastave mnogi maturanti ulazili su u školu sa zviždaljkama u ustima i zviždali iz sve snage, natječući se tko će proizvesti jači zvuk. Bilo je to upravo nepodnošljivo! Ništa bolji nisu bili ni na nastavi. Martin je prvi školski sat popodne imao u IV. razredu knjigovodstvenog usmjerenja. Jedva je uspio zaključiti ocjene od silne galame i zviždanja tijekom cijelog sata. Nekoliko puta zaprijetio je učenicima da će prestati zaključivati ocjene i izaći iz razreda ako se ne smire. Sva sreća da je ravnateljica Zlata skratila školske sate taj dan za 5 minuta kako bi se čim prije završila nastava i išlo doma.

Iduća dva školska sata, Martin je zaključio ocjene u četvrtim razredima gimnazije i bio sretan što gimnazijalci barem nisu zviždali za vrijeme sata. Njihovo pričanje nije mu toliko smetalo, jer se već odavno navikao na žamor u razredu. Pošto je završio treći školski sat i započeo veliki odmor, Martin je odahnuo i krenuo prema zbornici kako bi tamo ostavio razredni dnevnik IV. A. On je svoj posao završio za taj dan. Nije više imao nastave! U zbornici je ostavio dnevnik na predviđeno mjesto i sjeo na stolicu. Ostali profesori ulazili su u zbornicu jedan po jedan i komentirali kako su maturanti danas potpuno izvan kontrole. Njihovo ponašanje je strašno! Sva sreća da je završio treći sat i započeo veliki odmor pa se profesori mogu u zbornici malo odmoriti od te silne galame.

- Pustite djecu neka se izviču - rekao je Martin. - Cijele školske godine su uglavnom podnošljivi, pa neka barem posljednji dan malo luduju.

- Slažem se - odgovorio je Vladimir, predsjednik Školskog odbora.

- Pojedini učenici u drugoj smjeni skoro svaki radni dan znaju biti nemogući, pa se to već prihvatilo kao nešto normalno. Ovi maturanti su barem bili mirni cijele školske godine, pa neka im bude malo ludovanja danas - nastavio je Martin, svjestan koliko mu je bilo lakše raditi u gimnaziji i drugim četverogodišnjim usmjerenjima nego u onoj drugoj, strukovnoj smjeni.

- Točno! - opet se složio s njim Vladimir. - Mogu i oni ludovati jedan dan u godini.

Vladimir, profesor engleskog jezika počeo se ponašati prema Martinu više kolegijalno nakon što ga je osudio zajedno s drugim kolegama i ravnateljicom Zlatom u travnju 2002. Martin više nije bio prijetnja za školu, kao ni za vladajuću ekipu koja je njome upravljala.

Ipak, nisu svi mislili kao Martin i Vladimir. S obzirom da su školski sati taj dan bili skraćeni za 5 minuta, veliki odmor bio je u vremenu 16,10 sati do 16,30 sati. Dok su sjedili u zbornici i odmarali se, profesori su mogli čuti galamu u školskom dvorištu. Maturanti nisu više samo zviždali, već su svoje veselje uvećali polijevajući se međusobno vodom iz plastičnih boca kao i bacanjem brašna jedni na druge. U tom metežu sudjelovali su i učenici ostalih razreda. Među njima bilo je nekih koji su bili poliveni vodom i posipani brašnom.

U jednom trenutku začuo se snažan djevojački vrisak, koji je bio popraćen s još nekoliko slabijih krikova. Prvi vrisak bio je od boli, a krikovi nakon njega bili su krikovi zgražanja.

- Mule jedne, vi niste za školu! Mule jedne, vi niste za školu! - vikao je profesor Josip, voditelj gimnazijske smjene u predvorju škole.

Profesori u zbornici su zanijemjeli. Nisu znali što se dogodilo i zašto voditelj smjene tako viče. Nekoliko trenutaka kasnije, on se pojavio na vratima zbornice, sav zapuhan i crven od bijesa u licu.

- Profesori, izađite van i dovedite svoje učenike u red! Ovo se više ne može izdržati! Kontrolirajte svoje razrede! Izađite van i prestanite sjediti ovdje! - vikao je Josip, dok je namrgođenim pogledom prelazio po profesorima.

Oni su ustali i krenuli iz zbornice prema dvorištu, a neki su otišli i u učionice svojih razreda. Martin je pošao za njima prema kabinetu povijesti i geografije. Nije htio sjediti u zbornici i izazivati voditelja smjene koji je očito bio pun bijesa i spreman napraviti tko zna što. Takvog voditelja smjene profesori još nisu vidjeli.

Nakon što je završio veliki odmor i počeo četvrti školski sat, Martin je mogao poći doma. Više nije imao nastave. Ipak, znatiželja ga je vukla prema zbornici. Pošao je stepenicama gore i došavši pred zbornicu zatekao čudan prizor. Ana, učenica sitnog rasta, smeđe kose i velikih krupnih očiju sjedila je na stolici ispred zbornice i gorko plakala dok su je tješili njezina razrednica, profesorica Jadranka i školska psihologinja Barbara.

- Što se dogodilo? - upitao je Martin profesoricu Jadranku, razrednicu IV. A gimnazije kojemu je pripadala i Ana.

- Onaj manijak Josip udario je Anu - tiho je rekla Jadranka. - On nije normalan.

- Gdje je on sada? - zanimalo je Martina.

- Eno ga u uredu ravnateljice, zajedno s Aninim ocem Slavkom. Josip se već ispričao Ani i Slavku, ali je otac bijesan i želi tužiti Josipa - objasnila je Jadranka.

- Nikakvo čudo da ga želi tužiti - odgovorio je Martin, zgrožen prizorom uplakane Ane i saznanjem što je učinio uvijek veseli i dobroćudni profesor Josip, voditelj smjene.

Ispred zbornice stajalo je i nekoliko djevojaka i momaka iz razreda IV. A. gimnazije. Dvije od njih, Laura i Maja napravile su samoinicijativno peticiju kojom su tražili da se profesoru Josipu da otkaz zbog njegova divljačkog ispada. Tu peticiju dosada je već potpisalo 20 - ak učenika oba razreda gimnazije.

- Profesore Martine, zar vi nećete ništa reći? - upitala ga je maturantica Laura.

- Što da kažem? Nisam bio na mjestu događaja i zbunjen sam - odgovorio je iskreno Martin, još uvijek ne vjerujući da se tako nešto dogodilo u školi.

Verbalni obračuni i međusobno vrijeđanje pojedinih učenika i profesora bili su već odavno uobičajeni u Srednjoj školi Jablangrad. I sam Martin bio je mnogo puta vrijeđan i provociran od strane pojedinih učenika pa im je znao uzvratiti, braneći se, baš kao što su radili i njegovi kolege. Bilo je i fizičkih obračuna među učenicima škole, ali da profesor nasrne fizički na učenika ili učenicu, to se do tog dana nije dogodilo.

- Kako netko takav uopće može biti voditelj smjene? On je i inače grub prema nama! Prijetio nam je da će nas rušiti iz engleskog jezika pa nećemo moći izaći na maturu u ljetnom roku. Govorio je i da će nam dati negativne ocjene iz engleskog i na maturi, pa nećemo na vrijeme položiti maturu i stići se upisati na neki od studija - kritizirala je profesora Josipa maturantica Maja.

Martin nije znao što bi odgovorio. U tom trenutku iz ureda ravnateljice izašla su trojica muškaraca - Josip, Anin otac Slavko, lica blijeda od bijesa te profesor Branko, koji je u školi predavao fiziku i matematiku. On je bio očevidac cijelog skandala kao dežurni nastavnik na ulazu u školu.

- Onda, profesore Josipe, što imate za reći? - pitala je Laura.

- Ja ne znam što se dogodilo. Ne znam što sam napravio - zbunjeno je odgovorio profesor Josip.

- Ne znate što ste napravili? - zgroženo je rekla Maja. - Kako netko takav uopće može biti voditelj smjene i raditi u školi? Sramota!

- Ako on ne zna što je napravio, onda mu treba dati otkaz i poslati ga na psihijatrijsko liječenje - bijesno je rekla Laura.

S Majom i Laurom složili su se i ostali prisutni maturanti - gimnazijalci, baš kao i Martin, ali se on nije usudio ništa reći.

- Što vi kažete na sve ovo? - upitala je Laura profesora Branka kao očevica događaja.

- Ako misliš da uživam u ovome, varaš se - odgovorio je Branko uz kiseli smiješak.

Za to vrijeme, Slavko je tješio kćer Anu, koja je i dalje plakala. Na lijevom ramenu imala je masnicu, kao da ju je netko udario na to mjesto nekim tvrdim predmetom.

Ne znajući što bi napravio, Martin je zbunjeno krenuo doma. Bio je to gotovo nadrealan prizor. Učeničke nepodopštine znaju biti grozne za profesore i oni moraju reagirati, ali ipak trebala bi postojati granica za sve. Neke se stvari jednostavno ne bi trebale događati, pogotovo ne u školi, koja je mjesto odgoja i obrazovanja.

„Kakva je to škola u kojoj voditelj gimnazijske smjene fizički nasrće na učenicu, i to još najsitniju učenicu u razredu?“ razmišljao je Martin dok je išao doma. Roditeljima je rekao što se dogodilo i oni su također bili u čudu i nisu mogli vjerovati njegovim riječima. Skandal koji je napravio profesor Josip odjeknuo je cijelim gradom. Idućih nekoliko dana svi su u Jablangradu pričali samo o tome.

Zaposlenici Srednje škole Jablangrad također su pričali o tome, a poduzetna Nataša iz računovodstva čak je sastavila i peticiju kojom je tražila da se njezin prijatelj Josip ne stavi na stegovni postupak. Tu peticiju Nataša je nudila na potpis svim zaposlenicima škole, kako profesorima tako i ostalom nenastavnom osoblju, poput spremačica i domara. Svoju akciju Nataša je započela u ponedjeljak, 17. svibnja 2004. godine. Već taj dan peticiju su potpisali gotovo svi zaposlenici Škole. Ostalo je još samo njih desetak koji su je trebali potpisati. Među njima bio je i Martin.

Njega je Nataša ulovila pod velikim odmorom prije podne u utorak, 18. svibnja 2004.

- Martine, molim vas da potpišete ovo - rekla je ljubaznim glasom Nataša, što je bilo neuobičajeno.

Nataša se inače prema Martinu odnosila prilično drsko jer je, prema njezinu mišljenju Martin bio „onaj koji ruši školu“ pisanjem žalbi u Ministarstvo edukacije. Ne treba ni reći da je računovotkinja Nataša bila velika ulizica i prijateljica kako bivšeg ravnatelja Jakova tako i njegove nasljednice Zlate.

Martin je pročitao što piše na papiru. „Koja bljuvotina!“mislio je on dok je čitao tekst koji je počinjao riječima „svi mi već znamo što se dogodilo prošli petak između profesora Josipa i učenice Ane iz IV. A gimnazije.“ U nastavku teksta pisalo je kako je Josip samo „pravio reda među učenicima“ jer su ga neki učenici pozvali da ih zaštiti od maturanata koji su ih polijevali vodom i zasipali brašnom.

„Baš će njih jalovi i lijeni profesor Josip zaštititi! Ti su učenici mogli ostati u svojim razrednim učionicama pa ih nitko ne bi polijevao vodom ni posipao brašnom,“mislio je Martin dok je dalje čitao tekst takozvane peticije.

U nastavku je pisalo kako profesor Josip svojom ljubaznošću, kulturom i marljivošću svaki radni dan u školi pokazuje se kao primjer dobrog čovjeka i profesora koji je uvijek susretljiv prema svojim kolegama, učenicima i njihovim roditeljima.

„Jako je susretljiv! Kad ga ja nešto pitam, on mi odgovori da ne zna ili otkuda bi on to znao! Zbilja, otkuda bi išta znao jedan od starijih djelatnika škole koji tu radi oko 30 godina. K tome je još i voditelj gimnazijske smjene,“razmišljao je Martin dok je polako postajao sve ljući. Gadila mu se Nataša zbog ovakvog laganja.

„Otkuda Nataša zna što se dogodilo u školi u petak popodne? Ona tada uopće nije bila više u školi. Otišla je doma, baš kao i pola nastavnika koji su radili prije podne, u strukovnoj smjeni. Sad oni kao svi znaju što se dogodilo u petak popodne između Josipa i učenice Ane, a nisu tu bili ni prisutni. Koja dvolična bagra!“mislio je Martin, čitajući dalje tekst peticije.

Na kraju teksta bila je zamolba za ravnateljicu Zlatu da se profesora Josipa ne stavi na stegovni postupak. Svojim potpisima profesori i ostali zaposlenici škole složili su se s tom zamolbom. Ipak je profesor Josip jedan od njih!

„Šteta što Josip nije nasrnuo na njihovu djecu! Onda sigurno ne bi potpisali ovo govno od peticije. Nitko od njih nema razumijevanja za učenicu Anu i njezine roditelje. Koju bol trpe ti ljudi?“mislio je Martin nakon što je pročitao tekst peticije.

- Onda, Martine, hoćete li potpisati peticiju? - pitala je računovotkinja Nataša pomalo nervozno jer se Martin zadubio u misli.

- Neću! - kratko je odgovorio Martin.

- Zašto ne? - čudila se Nataša.

- Zato što kolektiv nije bio na mojoj strani kad sam ja imao problema s učenicima koji su bili daleko gori od Ane i ostalih maturanata. Tada ni profesor Josip nije bio uz mene. Zašto bih ja sada njega podržavao? - bijesno je upitao Martin.

- Znači, onda kolege nisu bile fer prema vama, a sada vi niste fer prema kolegi Josipu - rekla je Nataša.

- Ne moram biti fer ni prema kome u ovom kolektivu - odbrusio je Martin i ustao.

Pošao je u zbornicu po dnevnik I. razreda elektro usmjerenja gdje je još trebao pitati neke učenike kako bi mogli ispraviti negativne ocjene iz geografije. Na idućem, posljednjem satu geografije u četvrtak trebali su svi imati pozitivne zaključene ocjene. Martin se nadao da tih pet učenika koje danas mora pitati neće morati „rušiti“ iz geografije. On im je rekao gradivo kojih nastavnih jedinica moraju naučiti da bi dobili ocjenu dovoljan (2) kod njega.

Nataša je bijesno gledala za Martinom, a zatim potražilo još nekolicinu profesora koji nisu potpisali peticiju da se profesora Josipa ne stavi na stegovni postupak. Tih nekoliko profesora rado je potpisalo peticiju, tako da je Martin opet bio crna ovca u kolektivu jer nije podržao dragoga kolegu kojega su napadali neki učenici do te mjere da su čak tražili da on dobije otkaz. Sram ih bilo! Dati otkaz tako dobru čovjeku, koji je uz to bio prijatelj od ravnateljice Zlate i vjerni član Stranke Hrvatske Nezavisnosti.

Dok je Nataša skupljala potpise za svoju peticiju, učenice Laura i Maja iz IV. A gimnazije skupile su potpise mnogih učenika u Srednjoj školi Jablangrad za svoju peticiju kojom se tražio otkaz za profesora Josipa. Potpise su dali i neki učenici koji nisu bili iz završnih, maturalnih razreda. Josip baš i nije bio tako omiljen među učenicima kako su to neki tvrdili.

U međuvremenu, tata Slavko napisao je žalbu Ministarstvu edukacije i edukacijskoj kontroli u Sokolgradu, žaleći se zbog Josipova divljačkog napada na njegovu kćer Anu. Slavko je otišao i u policijsku postaju u Jablangradu, baš kao što je kontaktirao i lokalnog novinara Milana.

Na žalost oca Slavka, nitko ništa nije poduzeo. Niti je u školu došla policija napraviti uviđaj, niti je Milan napisao članak o incidentu o kojemu je brujao cijeli grad. Milan je tijekom 1990 - ih pisao kritičke članke o radu gradskih vlasti i o gospodarskom kriminalu u gradu, zbog čega je bio žestoko verbalno napadan od prozvanih pojedinaca, a bilo je čak i fizičkih prijetnji na njegov račun te na račun njegove obitelji. Nakon toga, Milan je prestao pisati o skandalima i aferama u gradu, orijentiravši se na izvještavanje o pozitivnim stvarima, kao što su kulturne manifestacije i slične bezopasne teme.

Ministarstvo edukacije i edukacijska kontrola također nisu reagirali. Zašto i bi? S obzirom da u školi nije bilo mrtvih i ranjenih te da nije pričinjena nikakva materijalna šteta, prosvjetne vlasti su zaključile da ravnateljica Zlata može i sama zataškati, pardon riješiti cijeli slučaj i to tako da ugled Škole kao i prosvjete u cjelini ostane netaknut. Ravnatelji škola kao i svi zaposlenici koji rade u sustavu školstva uvijek trebaju misliti na ugled škole u kojoj rade, baš kao i na ugled cjelokupnog školstva.

Otac Slavko bio je i na lokalnom sudu tražeći da netko nešto poduzme, ali ni to nije dalo rezultata. Mogao je jedino unajmiti odvjetnika i pokrenuti parnicu protiv profesora Josipa zbog napada na njegovu kćer, ali bi parnica mogla dugo trajati i koštala bi mnogo ne baš bogatog Slavka. Pitanje je bi li profesor Josip uopće bio osuđen jer bi u slučaju parnice mnogi Josipovi kolege iz škole svjedočili u njegovu korist.

Martin je bio ljut na kolege zbog njihove bezosjećajnosti. Nikoga nije bilo briga kako se osjećaju učenica Ana i njezini roditelji. Svi su žalili sirotog profesora Josipa koji je sada žrtva učeničkih kleveta. On da se zaletio među učenike, uzeo bocu s vodom iz ruke maturantice Ane i polio ju vodom iz otete boce? Ma nije moguće! Josip se ničega nije sjećao. Tih dana on je stalno ponavljao pred kolegama kako nema pojma što je uradio, dok je njegov prijatelj i dežurni nastavnik na ulazu škole tog kobnog petka, profesor Branko, uvjeravao kolege kako je vidio da je Josip uzeo bocu iz Anine ruke i polio ju vodom iz boce.

„Zanimljivo! Ako je Anu samo malo polio vodom, zašto je ona onako gorko plakala pred zbornicom taj dan? Zašto je imala masnicu od udarca na lijevom ramenu, ako ju je dragi profesor Josip malo polio vodom iz boce? Zašto je baš nju polijevao vodom, a ne nekog krupnijeg i jačeg maturanta? Osim toga, zašto je Anin otac Slavko bio toliko bijesan ako je Josip njegovu kćerku samo malo polio vodom?“pitao se Martin, iako je znao odgovor.

Sve je bilo jasno! Josip je u jednom trenutku izgubio živce i nasrnuo na maturanticu Anu, da bi ubrzo došao k sebi. Ne znajući što bi napravio, najlakše mu je bilo izigravati budalu koja nema ni o čemu pojma. Pravi se lud i sve će biti u redu! Luđak ne može za ništa biti kriv!

- Josipe, neka te netko prati na putu do škole i natrag! Nemoj ići sam - savjetovala ga je tih dana profesorica Antonija. - Ako budeš imao ikakvih problema s učenicima u bilo kojem razredu, ti samo izađi van iz učionice.

- Zašto bi ga netko pratio ako ništa nije kriv? Zašto bi imao bilo kakvih problema s učenicima i izlazio iz učionice prije kraja školskog sata? - pitao je provokativno Martin, ali mu Antonija nije odgovorila.

Cijeli slučaj trebao je biti zaključen čim prije. Ravnateljica Zlata je tih dana bila veoma ljuta i uznemirena. Ovakvi skandali nisu joj bili potrebni! U dogovoru s Ministarstvom edukacije i edukacijskom kontrolom, Zlata je najavila sjednicu Nastavničkog vijeća za četvrtak, 20. svibnja 2004. u 19,30 sati.

Na sjednici su se skupili gotovo svi nastavnici, željni vidjeti i čuti što će ravnateljica poduzeti. Inače, znalo se dogoditi da na nekim sjednicama Nastavničkog vijeća ne bude i po desetak nastavnika zbog ovog ili onog razloga, ali ovaj put Nastavničko vijeće bilo je kompletno. Svi su znali da je ovo izvanredna situacija koja bi se mogla loše odraziti na sve njih. Zbog ovakvog skandala u školu može doći edukacijska kontrola i obaviti kompletan nadzor, to jest, provjeriti rad ne samo profesora Josipa već i čitavog kolektiva. Kontrola bi mogla utvrditi da neki od njih ne rade svoj posao kako treba što bi moglo dovesti i do otkaza. Toga su se manje - više pribojavali svi zaposlenici škole, osim možda Martina i nekoliko starijih djelatnika, koji su već bili pred mirovinom. Martinu je bilo svejedno jer mu je bilo dosta rada u školi. Može on raditi i u nekoj drugoj struci. Još je mlad i ima vremena za prekvalifikaciju.

Ravnateljica Zlata počela je sa sjednicom Nastavničkog vijeća točno na vrijeme. Rekla je kako je odmah obavijestila nadležno Ministarstvo i edukacijsku kontrolu o događaju, a oni su joj odgovorili da ona riješi taj slučaj.

„Sjajno! Neće prosvjetne vlasti prljati ruke, već po dobrom starom običaju sve treba riješiti ravnatelj ili ravnateljica škole,“mislio je Martin ogorčeno, sjećajući se svojih žalbi koje je slao Ministarstvu edukacije, a oni su ga ostavili na cjedilu, na milost ravnatelja i njegovih ulizica u školi.

Zlata je čitala izvještaj koji je napisala i poslala Ministarstvu edukacije. U izvještaju je pisalo kako su maturanti u petak, 14. svibnja 2004. galamili ispred škole, a neki su učenici tražili od voditelja smjene Josipa da ih zaštiti i napravi reda. On je zašao u skupinu maturanata koji su bučili i prema svjedočenju dežurnog nastavnika na ulazu, profesora Branka, Josip je uzeo plastičnu bocu iz ruke maturantice Ane iz IV. A gimnazije i polio ju vodom iz boce. Za takvo ponašanje profesor Josip ubrzo se ispričao Ani i njezinu ocu Slavku.

„Bravo, Josipe! Pravio si reda tako što si polio jednu maturanticu vodom iz njezine plastične boce! Ti si nešto bolji od tih maturanata. Ispričao se, iako je cijelo vrijeme tvrdio da ne zna što je napravio. Budala!“razmišljao je ljutito Martin, dok se meškoljio u stolici.

Kolektiv je tiho, bez daha slušao izvještaj ravnateljice Zlate. Ona je dalje čitala izvještaj u kojem je pisalo kako je voditelj gimnazijske smjene Josip kažnjen pisanom opomenom zbog „krive procjene situacije.“

„Kriva procjena situacije! Bravo, Zlata! Da je bocom udario tvoje dijete, ne bi ga kaznila samo pisanom opomenom, već bi Josip možda dobio i otkaz. Ovako, nikom ništa! Kolektiv može biti zadovoljan jer je njihova peticija da se Josip ne stavi na stegovni postupak urodila plodom. Svaka čast i profesoru Branku na lažnom svjedočenju! Trebao je Josip udariti njegovo dijete bocom, onda bi svjedočio drugačije! Koje moralne gnjide!“zgražao se Martin, dok mu je lice od bijesa polako dobivalo crvenu boju.

Ravnateljica Zlata nije kaznila samo profesora Josipa. Kažnjene su i maturantice Laura i Maja iz IV. A gimnazije smanjenim vladanjem. To je značilo da će im ocjena iz vladanja u svjedodžbi umjesto „uzorno vladanje“ biti „dobro vladanje.“ Na taj su način kažnjene zbog pokretanja peticije da se profesoru Josipu da otkaz.

„Bravo, Zlata, cvijeće naše rosno! Jabuko rumena! Tko ti dade da budeš ravnateljica?“mislio je bijesno Martin, gledajući u Zlatu,“koja hulja! Kažnjava dvije maturantice za nešto što uopće nije protuzakonito, štoviše, sasvim je u redu! S druge strane, manijaka Josipa zapravo pošteđuje kazne. Pisana opomena za fizički napad na jednu maturanticu! Što se tiče profesora Branka, zaboravio je spomenuti kako je Josip vikao u predvorju škole da su učenice mule i da nisu za školu. Koji objektivni izvještaj i pouzdani očevidac Branko!“

Ravnateljica Zlata spomenula je kako su iz policijske postaje Jablangrad javili u školu da se protiv profesora Josipa pokrene stegovni postupak ako treba. Drugim riječima, policija se u to neće miješati. To neka ravnateljica i kolektiv sami riješe.

Martin bi najradije uzeo toljagu i isprebijao redom ravnateljicu Zlatu, profesore Josipa i Branka te onu gnjidu Natašu iz računovodstva. Čemu služi škola ako će se pojedinci koji rade u njoj ponašati ovako ljigavo? Ako si napravio nešto nečasno, budi čovjek pa priznaj! Nemoj lagati kako ne znaš što si učinio. Otkud takvima pravo da išta prigovaraju učenicima na njihovu ponašanju?

„Treba li se onda čuditi kakvi su neki učenici kraj takvih neodgovornih i kukavičkih pojedinaca među zaposlenicima Škole?“pitao se Martin, duboko uvrijeđen dvoličnošću svojih kolega koji su podržavali profesora Josipa,“trebao je on nasrnuti na njihovu djecu, pa neka ga onda brane!“

Ravnateljica Zlata završila je s čitanjem izvještaja. Nitko od prisutnih nastavnika nije imao ništa za reći, ali im je laknulo. Profesor Josip neće biti stavljen na stegovni postupak! Sjajno! Edukacijska kontrola neće doći u školu njuškati i istraživati što se to ovdje događa, baš kao ni policija. Još bolje! Lokalni novinar Milan kao ni drugi novinari iz hrvatskih medija neće izvijestiti o ovom slučaju.

„Cijeli skandal bit će pometen pod tepih i svi će zaposlenici škole moći odahnuti i nastaviti raditi kao i do sada. Malo radi, malo zabušavaj, čekaj plaću i putne troškove te u međuvremenu prigovaraj kako je težak život profesora. Svaka čast, Zlata! Zaposlenici Srednje škole Jablangrad nisu mogli odabrati bolju ravnateljicu od tebe,“ljutito je razmišljao Martin koji je jedva čekao da završi sjednica pa da ide doma.

Nakon što je rekla još nekoliko manjih obavijesti u vezi mature i završnog ispita te popravnih ispita u ljetnom roku koji su uskoro trebali početi, Zlata je zaključila sjednicu Nastavničkog vijeća. Nastavnici su se razišli i pošli doma. Neki su u manjim skupinama prepričavali cijeli događaj. Martin je sam krenuo doma. Nije mu bilo do razgovora. Bio je ojađen što se ovako nešto može dogoditi u jednoj školi i da počinitelj zlodjela prođe nekažnjeno.

„Glavno da su maturantice Laura i Maja kažnjene lošijim vladanjem. Nikoga nije briga kakve će traume u život ponijeti napadnuta maturantica Ana. Nije ona ni važna! Da je kćerka gospođe ravnateljice škole ili gospodina gradonačelnika Jablangrada, Josip bi se loše proveo. Ovako, pojeo vuk magarca!“bijesno je razmišljao Martin, ogorčen dvoličnošću svojih kolega. Oni su podržavali profesora Josipa koji nije imao ljudskosti priznati svoj divljački čin.

„Bitno je da svi oni, Josip i drugi nazovi profesori očekuju odgovornost od učenika te da priznaju svoje greške. Ima tu nastavnika u školi koji su gori od svojih učenika! Kakvi su neki profesori, učenici su još i dobri,“mozgao je Martin dok je ulazio u zgradu u kojoj se nalazio stan njegovih roditelja.

Cijeli slučaj s vremenom je pao u zaborav. Svi maturanti, pa i Ana uspješno su maturirali u ljeto 2004. i nastavili svoje živote. U školu su došli neki novi klinci i život se nastavio. O skandalu se u kolektivu nije govorilo. Bila je to mrlja za ugled škole i mrlja na savjesti njezinih zaposlenika. Svi su oni snosili odgovornost za to što se dogodilo jer su podržali profesora Josipa, pritom ne pokazujući nimalo razumijevanja za maturanticu Anu. Kolektiv je zauzeo stav da učenici znaju biti tako loši i ponekad im treba očitati lekciju. Time je kolektiv opravdao ne samo profesora Josipa već i sebe.

Martin je bio zgrožen takvim stavom, ali ništa nije mogao učiniti. Možda je bilo još profesora koji bi osudili divljački ispad voditelja gimnazijske smjene, ali su se bojali pokorne većine koja je poput stada ovaca slijedila ravnateljicu Zlatu, svoju dobru pastiricu. Uostalom, ako Ministarstvo edukacije i edukacijska kontrola te policija nisu htjeli intervenirati, što je mogao učiniti Martin kao pojedinac ili bilo koji drugi profesor škole? Mogli su samo navući na sebe bijes ravnateljice Zlate i većine u kolektivu koja bi ih rado osudila i optužila za rušenje ugleda škole. Zbog toga, Martinu i još nekolicini savjesnih profesora nije preostalo ništa drugo nego da šute i čuvaju radno mjesto.

Martinu se to nije sviđalo. „Šuteći i tolerirajući bezakonje, mi čuvamo svoja radna mjesta i primamo plaće, ali u isto vrijeme gubimo ugled u očima učenika i njihovih roditelja, a gubimo pomalo i zdravlje. Raditi na ovakav način znači malo - pomalo obolijevati tjelesno i duševno. Stres na poslu uzima svoj danak,“razmišljao je Martin, nezadovoljan kako situacijom u školi tako i svojim samačkim životom koji nije išao onako kako je on očekivao.

25. Puna se čaša prelila! Martinovo „Zbogom!“ školi i prosvjeti

Školska 2004./2005. godina počela je u rujnu 2004. Martin je imao standardna zaduženja. Predavao je povijest u četvrtim razredima gimnazije i geografiju u tehničkim i obrtničkim usmjerenjima. Nije bio razrednik baš kao i nekoliko drugih profesora, što mu je olakšavalo život u školi. Nije morao brinuti o učenju i vladanju učenika u jednom razredu. Učenici su iz godine u godinu u prosjeku učili sve manje a vladanje im je bilo sve zločestije. Biti razrednik je teška i nezahvalna dužnost i sretni su svi oni koji to izbjegnu.

Arhivistica Željka radila je u školi na nepuno radno vrijeme, ali je zato u Osnovnoj školi Jablangrad dobila nešto nastave povijesti, pa je imala punu radnu normu i punu plaću. Za to je mogla zahvaliti profesorici Dubravki, voditeljici aktiva povijest - geografija i ravnateljici Zlati koji su joj namjestili posao u osnovnoj školi u dogovoru s tamošnjim ravnateljem. Sve se može kad se hoće! Željka je bila i razrednica jednom razredu gimnazijalaca, tako da je imala priliku bolje se upoznati s odgojno - obrazovnim radom s učenicima.

Martin nije razgovarao sa Željkom, baš kao ni s ostalim članovima aktiva povijest - geografija. Znao je da ga kolege ne vole, da su njihova srca na strani drage kolegice Željke, koja nikako nije mogla ili možda nije htjela raditi u svojoj struci. Možda bi i našla posao u nekom arhivu, ali njoj se izgleda baš sviđalo raditi u školi, i to u školi gdje je bila okružena svojim prijateljima.

„Blago njoj,“mislio je razočarano Martin,“zašto mene ne vole? Nije valjda samo zbog toga što ih neću počastiti ručkom ili večerom? Da moj otac sjedi u Gradskom poglavarstvu i da je moja majka profesorica tu u školi, onda bi se ravnateljica Zlata i svi ostali u kolektivu ponašali sasvim drugačije prema meni.“

Tijekom prvog polugodišta školske 2004./2005. godine Željka je obavila stažiranje za polaganje stručnog ispita. Bio je to čas posla! Za mentora joj je određen profesor Davor, koji je kod Željke bio kuhan i pečen, to jest, mnogo puta na ručku i večeri, tako da je samo stažiranje bilo puka formalnost.

Željka je možda došla na jedan ili dva Davorova školska sata da vidi kako on predaje povijest. Prema propisima, trebala je ona doći na 30 njegovih sati, ali čemu se zamarati kad je Željka ionako već neko vrijeme radila u nastavi i znala je osnove profesorskog posla. Davor je njoj trebao doći kao mentor u kontrolu na 10 školskih sati, ali je bio na samo jednom satu. Uzorni sat koji je održala Željka u III. A razredu gimnazije bio je odrađen kako treba, pa su ravnateljica Zlata, profesorica Dubravka i mentor Davor bili više nego zadovoljni. Oni su bili u kontroli na tom satu kao članovi Povjerenstva za stažiranje.

Zatim je u studenom 2004. ravnateljica Zlata sastavila izvještaj o Željkinu stažiranju u kojem je opisala njezin rad samim pohvalama. Još prije početka stažiranja kao i tijekom stažiranja, Željka je otišla na fakultet polagati razlikovne ispite iz hrvatske povijesti kao i ispite iz takozvanog pedagoško - psihološkog obrazovanja. Bilo je tu nekih deset ispita koje je ona trebala položiti da bi stekla zakonsko pravo raditi u školi.

Međutim, s obzirom da je arhivistica Željka bila više nego draga osoba i uz preporuku ravnateljice Zlate, ona je otišla nekih dva - tri puta na dotični fakultet, položila par ispita i dobila potvrdu da je stručna za rad u školi, to jest, da može predavati nastavu povijesti u osnovnoj i srednjoj školi.

Takav prijateljski odnos čelnih ljudi Srednje škole Jablangrad prema Željki bio je živa rana i uvreda za Martina, koji je bio odlični učenik te škole i oslobođen polaganja mature. Osim toga, Martin je na vrijeme završio redovni studij povijesti i geografije i nije zabušavao kao Željka. On je radio u svojoj struci i nikome nije preoteo posao. Sve je to Martina boljelo i bio je duboko uvrijeđen. Ravnateljicu Zlatu i njezinu ekipu Martinov bijes je čak i zabavljao. Ništa im nije mogao! Oni su imali podršku Ministarstva edukacije i edukacijske kontrole, tako da je Martin mogao samo nemoćno gledati kako se Željka udomljuje i pušta korijenje u Srednjoj školi Jablangrad.

Martin je svoj otpor pokazivao na taj način što je kasnio na nastavu i do deset minuta. Uostalom, kasnili su i drugi. Profesorica Dubravka i njezina prijateljica Violeta, profesorica hrvatskog jezika znale su stajati ispred razrednih učionica i više od deset minuta nakon početka školskog sata i pričati o svemu i svačemu dok su učenici galamili u učionicama. Martina više nitko nije prozivao za kašnjenje na nastavu jer je draga arhivistica Željka opet radila među svojim prijateljima u školi.

Izvođenje nastave povijesti i geografije za Martina je postala dosadna rutina. Često je učenicima dao da sami obrade novo nastavno gradivo prema njegovim uputama i pitanjima u udžbenicima. Nije se više toliko zamarao s predavanjima jer je znao da učenike uglavnom nastavno gradivo i ne zanima. Bilo je kudikamo zanimljivijih tema od učenja što se dogodilo u prošlosti i kakva je vegetacija i klima u panonskom prostoru Hrvatske.

Došavši u školu, Martin bi pozdravio par dobronamjernih kolega, ali s nikim se nije upuštao u neki dulji razgovor. Sve su to bili kratki razgovori vezani za školu i nastavu. On nije imao ni volju da se s nekim upušta u dublje razgovore. Znao je da ga većina u kolektivu samo trpi te da mu ravnateljica Zlata bilo kada može dati otkaz zbog neispunjavanja radnih dužnosti i nitko u kolektivu ne bi maknuo malim prstom za njega.

Zbog toga se Martin prepustio apatiji i ništa mu više nije bilo važno. Veliki planovi od samo prije nekoliko godina sada su se činili potpuno neostvarivima. Roditelji i braća tješili su ga da ima i gorih slučajeva. Ipak je on zaposlen i prima redovitu mjesečnu plaću dok su mnogi drugi godinama bez posla. Martin ima i krov nad glavom, dok ima ljudi koji su beskućnici. Sve je to Martinu bila slaba utjeha kad bi uzeo u obzir koliko je učio i trudio se napraviti nešto u životu. Za ovo što je dobio, po njegovu mišljenju, mogao je učiti i raditi upola manje i rezultat bi bio isti.

Martin je predavao geografiju u I. razredu knjigovodstvenog usmjerenja gdje je bila jedna učenica po imenu Lidija. Nije joj se dalo učiti i sjedila je sa svojim prijateljem Stjepanom u posljednjoj klupi u redu do prozora. Njih dvoje su cijelo prvo polugodište tijekom jeseni 2004. pričali, jeli čips i druge grickalice te pili sokove iz plastične ambalaže. Martin ih je upozoravao da se tako ne mogu ponašati, ali oni se na to nisu obazirali. Zbog takvog neprimjerenog ponašanja i neznanja koje su pokazali tijekom usmenih ispitivanja, Martin im je oboma zaključio negativne ocjene iz geografije na kraju prvog polugodišta. Svi ostali profesori su Lidiji zaključili pozitivne ocjene iz svojih predmeta. Tako je Lidija pala razred u prvom polugodištu prvog razreda srednje škole samo zbog negativne ocjene iz geografije koju joj je zaključio Martin.

Lidijini roditelji žalili su se rođaku koji je bio sveučilišni profesor na jednom Sveučilištu. Taj profesor obavijestio je Ministarstvo edukacije o tome kako je profesor Martin njegovoj nećakinji zaključio negativnu ocjenu iz geografije, a službenici u Ministarstvu su o tome obavijestili edukacijsku kontrolu. Bila je to neslužbena žalba na Martinovu negativnu ocjenu. Kontrola je obavijestila ravnateljicu Zlatu i tražila od nje da nešto poduzme.

Početkom drugog polugodišta školske 2004./2005. godine Zlata je došla nenadano u kontrolu na školski sat iz geografije u I. razred knjigovodstvenog usmjerenja. Bio je to prvi školski sat ujutro. Osim Zlate, na taj školski sat došla je i školska psihologinja Barbara. Njih dvije sjedile su u posljednjoj klupi u redu do zida i pravile bilješke u svoje notese dok je Martin držao predavanje. Na satu nije bilo Lidije ni njezina prijatelja Stjepana, ali su zato bili nazočni na svim ostalim satovima taj dan.

Nakon nekoliko dana, Martin je pozvan u ured ravnateljice Zlate, koja mu je pročitala što je napisala u službenom izvješću o njegovu predavanju. Uglavnom, same negativnosti. Martin je predavao koristeći isključivo metodu usmenog izlaganja.

- Naravno! Koju drugu metodu sam mogao koristiti? - branio se Martin. - Mogli ste i sami vidjeti da učenici ne sudjeluju u radu tijekom školskog sata, osim jedne učenice po imenu Katarina.

- Vi niste imali napisanu pripremu za nastavu - čitala je dalje Zlata.

- Ne trebam je! Priprema za nastavu je u mojoj glavi. Sve znam što trebam napraviti, nakon tolikih godina rada. Nisam početnik - odvratio je Martin, ali Zlatu nije bilo briga za njegove komentare.

- Niste napisali plan ploče na školskoj ploči - nastavila je Zlata s čitanjem svog izvješća.

- Plan ploče nalazi se u udžbeniku! Osim toga, mogli ste vidjeti da je školska ploča prljava te da dežurni učenik nije donio spužvu sa sobom. Ostavio ju je doma! Kako sam mogao pisati po ploči ako se na njoj nalazi gradivo matematike od posljednjeg sata od jučer? - objašnjavao je Martin ljutito.

- Mogli ste reći dežurnom učeniku da ode u drugi razred po spužvu - rekla je Zlata.

- Dobar savjet! Hvala vam na tome! Onda bih čekao dobrih 10 minuta dok taj učenik nađe razred u kome dežurni učenik nije zaboravio donijeti spužvu u školu, a za to vrijeme što bih ja radio? Mogao bih predavati gradivo, ali ništa ne bih mogao zapisivati. Osim toga, neki profesori ne vole da im učenici iz drugih razreda ometaju nastavu tražeći spužvu za brisanje ploče - govorio je dalje Martin dok ga je ravnateljica Zlata netremično gledala.

- Učenici kažu da im nekada dajete da sami obrađuju nastavno gradivo - rekla je ona.

- Naravno! To se zove samoobrazovanje učenika. Obrađujući gradivo prema mojim uputama, učenici uče kako sami da obrade nastavno gradivo. To će im trebati kasnije, naročito onima koji budu išli studirati.

- Oni kažu i da ih pitate teška pitanja - nastavila je Zlata sa svojom kritikom Martinova rada.

- A zašto vi vjerujete učenicima, a nikada ne dođete na moje školske sate? Dužnost vam je pratiti kako rade nastavnici. Uostalom tko se to žali na mene? Možda Lidija i njezin prijatelj Stjepan koji ne slušaju moja predavanja, bezobrazno odgovaraju na moje kritike i nikada ne nauče nastavno gradivo - bijesno je odgovorio Martin. - Uostalom, zašto oni nisu bili na tom satu, a kasnije su bili na svim ostalim školskim satima taj dan? Vidio sam to u razrednom dnevniku, u rubrici gdje se upisuju učenici koji nisu bili na nekom školskom satu.

- Kolega Martine, mislim da biste vi trebali bolje raditi svoj posao. Više se angažirati u radu s učenicima - rekla je Zlata.

- Baš kao i svi drugi profesori u ovoj školi! - uzvratio je Martin. - Usput, nije li to zbog žalbe učenice Lidije zbog moje zaključene negativne ocjene iz geografije? Zašto ona i njezin prijatelj Stjepan nisu bili na satu i tražili da odgovaraju gradivo prvog polugodišta da isprave negativne ocjene? Tada biste mogli čuti i vidjeti koliko doista znaju. Osim toga, zaključio sam negativne ocjene iz geografije i u agroindustrijskom, elektro i trgovačkom usmjerenju. Zašto tamo niste došli u kontrolu?

- Morala sam vam doći na sat u kontrolu. Roditelji od učenice Lidije žalili su se zbog vaše negativne ocjene. Trebala sam nešto poduzeti! Samo sam radila svoj posao - opravdavala se Zlata.

- U tom slučaju, draga ravnateljice, dođite na satove i drugih profesora koji su učenicima zaključili negativne ocjene na kraju prvog polugodišta iz svojih predmeta. Ima ih jedno dvadesetak - rekao je Martin i ustao iz fotelje u uredu s namjerom da ode. Bilo mu je svega dosta!

- Učinit ću to! - odgovorila je Zlata.

Ona je izvještaj o tome kako je Martin održao školski sat u I. razredu knjigovodstvenog usmjerenja poslala Ministarstvu edukacije i Odjelu edukacijske kontrole u Sokolgrad. Bio je to u neku ruku stegovni postupak i Martin je to znao. Ništa službeno, ali ipak jest! Kada ti šef ili šefica dođu u kontrolu i sastave negativan izvještaj o tvom radu te izvještaj pošalju svojim šefovima, onda je to stegovni postupak na ovaj ili onaj način!

Martinu je slaba utjeha bila što ga je idući dan u svoj ured pozvala školska psihologinja Barbara i pročitala mu svoj izvještaj koji je bio daleko povoljniji za njega. Barbara je napisala kako je Martin održao dobro predavanje, obradio je sve važnije pojmove iz nastavnog gradiva, govorio je razumljivo i polako, nastojao je učenike motivirati za rad. Martin je zahvalio Barbari na pozitivnoj kritici, nadajući se da će i ona poslati svoj izvještaj Ministarstvu i edukacijskoj kontroli. Kako god! Martinu je već bilo svejedno što će biti s njim. Nije više vidio budućnost u srednjoj školi u Jablangradu.

Kasnije je Martin doznao kako je došlo do toga da mu Zlata i Barbara dođu u kontrolu. Kristina, razrednica u I. razredu knjigovodstvenog usmjerenja objasnila mu je kako su se Lidijini roditelji žalili svom rođaku sveučilišnom profesoru, a on je onda pokrenuo postupak protiv Martina preko Ministarstva edukacije i edukacijske kontrole, pa je ravnateljica Zlata morala nešto poduzeti i doći Martinu u kontrolu na školski sat.

Martin je bio bijesan na sve redom. Prvo, tko je taj dripac od sveučilišnog profesora da mu radi iza leđa? Što taj gospodin nije došao vidjeti i čuti koliko o gradivo geografije zna njegova nećakinja? Zašto roditelji od učenice nisu razgovarali s njim, Martinom, već su njemu iza leđa radili preko svog rođaka, sveučilišnog profesora? Zašto nitko od kolega nije Martinu rekao da je Lidija poseban slučaj i nije pametno zaključiti joj negativnu ocjenu? Martin je i ne znajući doveo svoj posao u opasnost. Ravnateljica ga je mogla staviti na stegovni postupak, pa čak mu i dati otkaz na temelju negativnog izvještaja koji je napisala o njegovu radu. Slabo bi mu pomogao pozitivan izvještaj školske psihologinje Barbare jer se ona vjerojatno ne bi usprotivila ravnateljici ako bi došlo do stegovnog postupka protiv Martina.

U veljači 2005. Lidija je naučila nešto gradiva i ispravila negativnu ocjenu iz geografije s prvog polugodišta. Smirila se i počela pratiti Martinova predavanja. Nije se više ponašala bezobrazno i neodgovorno kao prije. Smirio se i njezin prijatelj Stjepan, koji je imao još tri zaključene negativne ocjene na kraju prvog polugodišta. Osim iz geografije, imao je zaključene negativne ocjene iz matematike, engleskog jezika i kemije. Njegovi roditelji bili su zgroženi tolikim negativnim ocjenama i izvršili su pritisak na njega da se popravi u što kraćem roku. Stjepanu nije preostalo drugo nego da se uozbilji i počne učiti, što je on i napravio. Negativnu ocjenu iz geografije ispravio je početkom ožujka 2005.

Martinu je bilo drago da je taj slučaj riješen na sveopće zadovoljstvo. Ipak, bilo bi mu draže da ga je netko od kolega obavijestio tko je Lidija, odnosno, tko je njezin utjecajni rođak.

„Žalosno da sam došao u nepriliku samo zato što sam radio svoj posao i dao zasluženu zaključnu negativnu ocjenu iz geografije nekome tko se je glupirao na nastavi cijelo polugodište,“razmišljao je Martin,“nikoga nije bilo briga što sam zaključio negativne ocjene u još nekim razredima. Ta djeca nemaju utjecajne rođake, pa im se može slobodno zaključiti negativna ocjena iz bilo kojeg predmeta bez straha da ćeš zbog toga dovesti u opasnost svoje radno mjesto.“

Sredinom ožujka 2005. arhivistica Željka konačno je otišla polagati stručni ispit i uspješno ga položila. Nikakvo čudo, pokraj tolike podrške ravnateljice Zlate koja ju je nahvalila pred Ispitnim povjerenstvom za polaganje stručnog ispita kao odličnu djelatnicu. Profesorica Dubravka i drugi prijatelji čestitali su Željki na uspješno položenom ispitu.

- Sad si ravnopravna sa svim ostalim profesorima - rekla je Dubravka, čestitajući Željki u zbornici na uspješno položenom ispitu.

„A dosada nije bila ravnopravna! Uvijek je ona imala posebna prava u ovoj školi. Ona je stekla pravo da radi ovdje čim se rodila,“gorko je mislio Martin slušajući kako se čestita Željki. Martinu nitko nije ni na čemu čestitao, iako je na vrijeme diplomirao i stručni ispit položio u roku.

Martinu je bilo dosta trpljenja nepravde i pitao se kakvog smisla ima dalje raditi u školi. Bilo je očito da mnogi učenici nisu zainteresirani za učenje, tako da je rad s njima bio sve teži. To se odrazilo i na Martinovo zdravlje jer je postajao sve razdraženiji. Već su mu se javljali i zdravstveni problemi s visokim tlakom i kolesterolom. Neki od njegovih kolega otišli su u prijevremenu mirovinu jer nisu mogli izdržati tempo rada u školi. Zdravlje im je bilo ozbiljno narušeno nakon 30 ili 35 godina rada.

„Ja sam također na najboljem putu da jednog dana odem u prijevremenu mirovinu uništena zdravlja i rastrojenih živaca. Kad odem u mirovinu, ona će biti tako mala da ću jedva preživljavati,“razmišljao je Martin o svojoj budućnosti.

U životu svakog čovjeka dođe trenutak kada mu je svega dosta i kada bi najradije sve ostavio za sobom. U takvom trenutku, čovjek bi pošao bilo kako samo da se izvuče iz problema u koje je zapao i koji mu se čine nerješivima. Tako je bilo i s Martinom. Kap koja je prelila čašu njegova strpljenja dogodila se u svibnju 2005., kada su maturanti završavali s nastavom.

U razredu IV. B gimnazije bila je učenica po imenu Ivančica. Debela i niska, s širokim licem i uvijek u nekom svom svijetu. Iako nije mnogo učila, profesori su joj rado davali pozitivne ocjene i tako je Ivančica došla do četvrtog razreda srednje škole. Martin joj je predavao povijest i tijekom školske godine pitao ju je usmeno gradivo četvrtog razreda gimnazije dva puta u prvom i tri puta u drugom polugodištu. Svih pet puta Ivančica nije otvorila usta da bi odgovorila na bilo koje od Martinovih pitanja, tako da se on čudio njezinu ponašanju. Štoviše, Martin nije čuo ni kako zvuči njezin glas tijekom cijele školske godine.

Početkom svibnja 2005. Ivančica je još imala negativnu ocjenu iz povijesti s prvog polugodišta, a tu su još bile i negativne ocjene u drugom polugodištu. Posljednjih dana nastave za maturante Martin je rekao Ivančici i još dvojici maturanata iz IV. B da nauče deset nastavnih jedinica iz drugog polugodišta koje im je on sam odredio kao najvažnije. Potajno je Ivančici dao prolaznu ocjenu iz povijesti za prvo polugodište jer je bilo očito da nju povijest ne zanima, baš kao ni većina nastavnih predmeta. Dati učeniku prolaznu ocjenu bez ispitivanja nije bilo po propisima, ali u Srednjoj školi Jablangrad mnogo toga se radilo mimo propisa, tako da Martin nije osjećao neku grižnju savjesti. Ne više! Neki njegovi kolege naveliko su dijelili pozitivne ocjene bez ispitivanja samo da se ne zamjere učenicima i njihovim roditeljima. Ne mora ni Martin zauvijek biti budala koja radi po propisima i tako se uvaljuje u probleme.

Ono dvoje maturanata iz IV. B gimnazije naučilo je gradivo deset nastavnih jedinica iz povijesti koje im je Martin odredio. Nije to bilo neko posebno znanje, ali ipak dovoljno da im Martin može zaključiti prolaznu ocjenu. Većina tog razreda naučila je gradivo više nego dobro, pa su maturanti IV. B iz povijesti imali uglavnom ocjene vrlo dobar (4) i odličan (5).

Ipak, Ivančica se nije potrudila naučiti gradivo tih deset nastavnih jedinica, već je i dalje samo šutjela i drsko gledala u Martina. Njemu je bilo dosta tog bezobrazluka i sa zadovoljstvom joj je zaključio ocjenu nedovoljan (1) na posljednjem satu iz povijesti.

Isti dan Ivančica je napisala žalbu na negativnu ocjenu i tražila da joj se omogući izvanredno polaganje ispita iz povijesti prije ljetnog roka za maturu. U toj namjeri podržali su je ravnateljica Zlata, profesor Slavko, razrednik IV. B gimnazije kao i većina ostalih profesora. Osim toga, otac od Ivančice tih dana dolazio je u školu i molio ravnateljicu Zlatu i školsku psihologinju Barbaru da učine nešto kako bi njegova kćerka mogla završiti četvrti razred i na vrijeme izaći na maturu u ljetnom roku. Ukoliko bi ostala zaključena negativna ocjena iz povijesti, Ivančica bi mogla izaći na maturu tek u jesenskom roku potkraj kolovoza, uz uvjet da u jesenkom roku prođe popravni ispit iz povijesti. Stoga je ravnateljica Zlata odlučila izaći u susret Ivančici i njezinu ocu, s tim da njihov zahtjev ne bude žalba na zaključenu negativnu ocjenu iz povijesti već molba da se Ivančici omogući izvanredni ispit iz povijesti prije mature u ljetnom roku.

- Ukoliko ne izađe na izvanredni ispit, Ivančica neće moći polagati maturu u ljetnom roku - rekao je njezin razrednik Slavko.

- Nije ni zaslužila da izađe na maturu u ljetnom roku jer ništa nije naučila iz povijesti tijekom cijelog četvrtog razreda - odgovorio mu je Martin.

On je bio bijesan na kolege koji su samo tako poklanjali Ivančici ocjene da završi razred, bez obzira na to znala nastavno gradivo iz njihovih predmeta ili ne.

„Zašto ona mora izaći na maturu u ljetnom roku zajedno s drugim učenicima tog razreda koji su naučili gradivo na vrijeme? Što se mene tiče, Ivančica nije zaslužila ni da dođe do mature. S takvim ponašanjem i odnosom prema učenju, ona nije trebala završiti ni prvi razred gimnazije,“mislio je Martin ljutito. Na Martinovo mišljenje nitko u kolektivu nije obraćao pozornost.

Nastava za završne, maturalne razrede završila je u petak, 20. svibnja 2005. Ravnateljica Zlata sazvala je sjednicu Nastavničkog vijeća u utorak, 24. svibnja 2005. s namjerom da se utvrde datumi kada će učenici završnih razreda polagati pojedine dijelove mature i završnog ispita. Na toj sjednici pročitana je i molba učenice Ivančice iz IV. B gimnazije. Svi prisutni osim Martina bili su za to da se Ivančici omogući izvanredno polaganje ispita iz povijesti. Odmah nakon izglasavanja te odluke, Zlata je odredila povjerenstvo za polaganje ispita koje su činili profesor Slavko kao razrednik IV. B gimnazije, Martin kao predmetni nastavnik i ispitivač te profesor Davor kao drugi profesor iz povijesti. Povjerenstvo je odmah, još tijekom sjednice Nastavničkog vijeća trebalo ispitati Ivančicu koja je u predvorju škole sjedila i držeći udžbenik povijesti u rukama proučavala nastavno gradivo četvrtog razreda.

Profesori Slavko, Davor i Martin krenuli su iz zbornice s kata stepenicama prema prizemlju gdje se nalazio kabinet povijesti i geografije. Tamo se trebalo održati ispitivanje.

- Ivančice, dođi s nama! Idemo na ispit - rekao je Ivančici njezin razrednik Slavko.

- Sad je vrijeme za učenje! Što si radila cijele školske godine? - podrugljivo je Ivančicu pitao Martin, bijesan što se takvima kao Ivančica izlazi u susret.

„Nikoga nije briga što će biti s odličnim učenicima, hoće li se oni upisati na željeni studij i završiti ga, hoće li se zaposliti nakon studija. Svi u ovoj školi samo brinu za lijenčine poput Ivančice,“bjesnio je u sebi Martin, dok su on i njegovi kolege ulazili u kabinet povijesti i geografije.

Nakon što su posjedali oko stola u kabinetu, započelo je ispitivanje. Martin je postavljao pitanja, a Ivančica je na njih odgovarala, dok su profesori Slavko i Davor slušali njezine odgovore. Tada je Martin po prvi puta čuo kako zvuči Ivančicin glas. Bio je visok i piskutav. Ivančica je bila ljuta na Martina zbog negativne ocjene i nervozna hoće li uspjeti proći na ispitu. Sebi ništa nije imala za zamjeriti, kao i drugi njoj slični učenici i učenice koji cijele školske godine ne uče nastavno gradivo iz pojedinih predmeta a onda se čude kad im nastavnici zaključe negativne ocjene. Zbog negativnih ocjena njihovi nastavnici su krivi, a ne oni, slatki i dragi učenici!

- Kada je započeo Prvi svjetski rat? - upitao je Martin.

- 1941. - kratko je odgovorila Ivančica.

- Nije, već 1914. - ispravio ju je Martin. - Kada je završio Drugi svjetski rat?

- 1942. - rekla je Ivančica.

- Nije, nego 1945. Nemaš pojma, a učila si! - uzvratio je Martin ljutito.

- Učila sam! - zapiskutala je Ivančica. - Učila sam!

- Ali nisi naučila! To malo gradiva koje sam ti dao da naučiš nisi mogla naučiti kako treba! Tko je vodio Hrvatsko proljeće 1971.? - nastavio je Martin s ispitivanjem.

- Ante Pavelić - brzo je odgovorila Ivančica.

- On tada više nije bio ni živ. Ni na jedno pitanje ne daješ točan odgovor - ljutio se Martin, dok su kolege Slavko i Davor šutjeli i slušali raspravu između Martina i Ivančice.

- Učila sam! Stvarno sam učila - nastavila se braniti Ivančica gotovo plačnim glasom.

- Nije učenje to što se na brzinu pogleda gradivo u udžbeniku. Da si učila kako treba kao tvoji vršnjaci iz razreda, mogla si to naučiti mnogo bolje! Ti si naučila dobivati pozitivne ocjene bez učenja - komentirao je Martin njezin rad i znanje. - Što znaš o Domovinskom ratu?

Ivančica je šutjela, ne znajući što bi rekla.

- No, pričaj nam o Domovinskom ratu, o borbi Hrvatske za slobodu! Kada je bio Domovinski rat? Tko je tada bio Predsjednik Republike Hrvatske? Kako su se zvale obrambene snage Republike Hrvatske? Protiv koga smo se borili? Gdje su bile glavne bitke? Pričaj nam o tome što se događalo početkom 1990 - ih! - pitao je Martin, dok je Ivančica uzbuđeno gledala malo u njega, a malo u svog razrednika Slavka, očekujući da će joj on pomoći. Slavko je samo namrgođeno šutio, baš kao i profesor Davor.

- No, kada je počeo Domovinski rat? - nastavio je s ispitivanjem Martin.

- 1941. - zbunjeno je pogađala Ivančica.

- Tebi je sve bilo 1941. ili 1942. Cijela hrvatska povijest 20. stoljeća stane u te dvije godine, bar što se tebe tiče. Blago nama profesorima kraj takvih učenika koji toliko mnogo uče, a ne nauče ni najosnovnije stvari iz gradiva. Izađi van iz kabineta i pričekaj malo! - bijesno i ojađeno rekao je Martin. Posljednju rečenicu gotovo je viknuo na sav glas.

Nakon što je Ivančica izašla iz kabineta, troje profesora ostalo je sjediti u kabinetu povijesti i geografije bez riječi. Svoj trojici bilo je jasno da Ivančica nema pojma o povijesti 20. stoljeća, da ne zna ni najosnovnije stvari iz nastavnog gradiva.

- Očito je da nema pojma o nastavnom gradivu, jedva da je išta i pogledala. Učila je sad, neposredno prije ispita. Velika stvar! Ipak, znam da joj moram dati prolaznu ocjenu jer ću inače ja opet, po tko zna koji put biti problem u ovoj školi - rekao je bijesno Martin.

Zatim je uzeo formular za polaganje popravnog ispita i u njemu upisao pitanja koja je postavljao, pritom uz svako pitanje upisujući u zagradi ocjenu dovoljan (2) te istu ocjenu kao konačnu ocjenu. Nakon što se potpisao na za to predviđeno mjesto, njegovi kolege Slavko i Davor također su se potpisali i tako potvrdili prolaznu ocjenu iz povijesti za Ivančicu. Njih dvojica cijelo su vrijeme šutjeli. Vidjeli su da je Martin bijesan te da Ivančica nije imala pojma o gradivu povijesti. Međutim, njezinu razredniku Slavku bilo je u interesu da Ivančica zajedno s drugim učenicima IV. B gimnazije izađe na maturu u ljetnom roku bez problema. Svakom je razredniku stalo do toga da njegov razred završi svaki pojedini razred te školu bez dodatnih komplikacija. U protivnom, za bilo kakve probleme bit će okrivljen razrednik od strane učenika i njihovih roditelja te pojedinih kolega i ravnatelja škole.

- Sada Ivančici možete priopćiti veselu vijest - rekao je Martin Slavku dok je ustajao i izlazio iz kabineta.

Profesor Slavko priopćio je vijest Ivančici, a ona je s olakšanjem rekla „hvala“ i otišla iz škole. Slavko, Davor i Martin krenuli su stepenicama na kat prema zbornici gdje su ih čekali ravnateljica Zlata i kolege nastavnici, zainteresirani da čuju da li je strašni profesor Martin ipak popustio barem malo u svojoj strogoći. Sjednica Nastavničkog vijeća još je bila u toku.

- Bravo! Hura za profesora Martina - rekla je veselo ravnateljica Zlata kad je od profesora Slavka čula vijest da je Ivančica položila ispit iz povijesti.

- Još više hura za ravnateljicu! Bez vaše pomoći takvi kao Ivančica nikada ne bi završili srednju školu - kiselo je odgovorio Martin, sjedajući na svoje mjesto u zbornici.

- Nemojte tako, kolega! - odgovorila je Zlata tobože negodujući, ali u srcu ipak sretna što se ovaj problem lako riješio.

Zlata je nastavila govoriti o rasporedu za polaganje mature i završnog ispita u ljetnom roku, to jest, u koje dane maturanti polažu koje predmete te kada učenici tehničkih i obrtničkih usmjerenja obavljaju praktični rad i polažu pojedine predmete na završnom ispitu. Sve to Martina nije zanimalo. Znao je da je u povjerenstvu za polaganje mature za razrede IV. A i IV. B gimnazije. Bio je mentor nekolicini maturanata koji su pisali maturalni rad iz povijesti te ispitivač na maturi iz povijesti. I te školske godine desetak maturanata odabralo je povijest kao treći, izborni predmet na maturi.

Tijekom te sjednice, Martin je donio konačnu odluku da će to ljeto pokušati raditi nešto drugo. Oko 10. srpnja završit će svi poslovi u školi i profesori će krenuti na kolektivni godišnji odmor koji će trajati tamo negdje do 20. kolovoza, kada počinju pripreme za novu školsku godinu. To je nešto oko 40 dana godišnjeg odmora tijekom srpnja i kolovoza.

„Umjesto da ležim na plaži i sunčam se mogao bih otići raditi u neki hotel kao pomoćni kuhar, pomoćni konobar ili što već,“ razmišljao je Martin,“tako bih radio nešto korisno, zaradio dodatni novac, a u slobodno vrijeme mogao bih otići na plažu.“

Ideja nije bila loša! Tijekom ljeta privatni ugostitelji i hoteli tražili su sezonsku radnu snagu. Martin je više volio otići raditi u hotel jer je običavao ljetovati u hotelima. Zašto sada ne bi za promjenu radio kao sezonski radnik u hotelu, a u slobodno vrijeme zabavljao se na plaži i u tom gradu gdje bude boravio? Ako baš ne bude mogao dobiti posao u hotelu, može raditi i kod nekog privatnog ugostitelja.

„Ako mi se ne svidi rad u turizmu, iduće jeseni mogu upisati tečaj za web - programera ili web - developera,“razmišljao je dalje Martin, ne slušajući više izlaganje ravnateljice Zlate,“sve se više traže stručnjaci iz informatike. Mogu upisati i tečaj za računovođu ili knjigovođu. Na svim tim poslovima mogao bih zaraditi svoju profesorsku plaću uz daleko manje gnjavaže.“

Martinova plaća s vremenom je porasla na otprilike pet tisuća kuna neto uz par stotina kuna dodatka za putne troškove i prekovremeni rad. Nije to bila loša plaća. Dapače! Međutim, Martin se mnogo nervirao na poslu zbog ponašanja zločestih i lijenih učenika poput Ivančice, kao i zbog pojedinih roditelja koji su rado kritizirali rad profesora pritom braneći svoju djecu kakva god ona bila. Ne treba zaboraviti ni sva „drugarska“ podmetanja pojedinaca u kolektivu koja je Martin pretrpio proteklih godina. Većina Martinovih kolega imala je iste probleme, ali su se oni pomirili s takvom situacijom. Ipak su oni bili ljudi u godinama koji su imali obitelji te stanove i kuće u Jablangradu i okolici. Za razliku od njih, Martin nije imao svoj vlastiti dom ni obitelj, a želio je to sve više.

U međuvremenu, sjednica Nastavničkog vijeća došla je do kraja. Ravnateljica Zlata zaključila je sjednicu i profesori su se počeli razilaziti.

„Svakako ću napraviti kako sam zamislio. Prvo idem ovo ljeto raditi u turizam kao sezonac, pa ću tako imati plaćeni radni godišnji odmor, a na jesen ću upisati neki tečaj. Taj tečaj mogu pohađati u slobodno vrijeme i jednog dana naći novi posao izvan prosvjete. Neću biti ni prvi a vjerojatno ni posljednji profesor koji se zaposlio izvan škole,“zadovoljno je razmišljao Martin dok je izlazio iz školske zgrade,“uvijek postoji rješenje i izlaz. Samo ga treba naći i usuditi se poduzeti nešto novo.“

Traženje novog posla izvan prosvjete za Martina je postao prioritet. Znao je da nikada neće napraviti karijeru u školi ili u lokalnoj politici. Nije bio omiljen među kolegama niti je bio prijatelj s lokalnim moćnicima. Prosvjetne vlasti također su zauzele negativan stav prema Martinu zbog njegova pisanja žalbi Ministarstvu edukacije. On je mogao ostati raditi u Srednjoj školi Jablangrad i pomalo psihički i fizički propadati jer mu život ne ide onako kako bi želio ili okušati sreću negdje izvan škole a moguće i izvan Jablangrada. Martin se odlučio za drugu mogućnost. Svijet je velik, treba ga upoznati i sresti neke nove ljude s kojima će se Martinu pružiti i nove mogućnosti.

„Neću ostaviti svoje zdravlje i kosti u ovoj školi! Zaslužio sam bolje!“ zaključio je Martin dok je išao doma s namjerom da još danas pogleda internet stranice na kojima su se nudila slobodna radna mjesta u turizmu za predstojeću turističku sezonu. Osim poslova u turizmu, valjalo se raspitati u obrazovnim ustanovama za školovanje odraslih u gradu i šire koji će tečajevi biti u ponudi iduće jeseni. Martin je donio odluku da okrene novi list u svom životu i u toj namjeri ništa ga više nije moglo spriječiti.

Sadržaj

1. Martinovo traženje posla u rodnom gradu

2. (Ne) prijatelji se u nevolji poznaju

3. Martinovo prvo zaposlenje u Zagrebu

4. Dravski Gaj - iduća postaja u Martinovu životu

5. Zbogom Dravski Gaju, vraćam se u Jablangrad!

6. Tko su bili glavni „drmatori“ u Srednjoj školi Jablangrad?

7. Kako je Martin postao „crna ovca“ u kolektivu?

8. Martinovi problemi s nediscipliniranim učenicima

9. Druga Martinova žalba Ministarstvu edukacije

10. „Dobri“ ravnatelj Jakov

11. Martinov „hod po mukama“ tijekom školske 1998./1999. godine

12. Martinov veliki obračun s ravnateljem Jakovom

13. Izvještaji kontrolora Vlatka

14. Iznenadna smrt velečasnog Filipa

15. Martinovo članstvo u Zemaljskoj stranci

16. Političke promjene u Jablangradu 2000. godine i njihov utjecaj na srednju školu

17. Dodjela školskog stana na korištenje

18. Martinova svađa s v. d. ravnateljicom Zlatom i profesoricom Dubravkom

19. Novi sukobi između Martina i njegovih kolega u jesen 2001.

20. Martinova borba u školskoj 2001./2002. godini

21. Slom Martinovog otpora i pobjeda reakcije u Srednjoj školi Jablangrad

22. Novi skandali u Srednjoj školi Jablangrad. Ako laže koza, ne laže rog!

23. Ravnateljica Zlata i njezina ekipa postižu nove uspjehe

24. Nekažnjeno divljanje voditelja prve (gimnazijske) smjene

25. Puna se čaša prelila! Martinovo „Zbogom!“ školi i prosvjeti