Tomislav Pejić

ZAŠTO JE

HRVATSKA  POVIJEST

BILA  TAKO

TRAGIČNA?

Vlastita naklada

Slatina, 2021.

ISBN 978-953-49198-2-8

Tomislav Pejić, prof.

ZAŠTO JE HRVATSKA POVIJEST BILA TAKO TRAGIČNA?

Vlastita naklada:

Tomislav Pejić, prof.

URL:

http://library.foi.hr/metelgrad

ISBN

978-953-49198-2-8

Lektura:

Željka Skeja, dipl. ing. grf. teh.

Urednica:

Željka Skeja, dipl. ing. grf. teh.

©2021 Tomislav Pejić

©2021 za elektroničko izdanje: Point d.o.o.

Grafičko oblikovanje:

Point d.o.o. Varaždin

Slatina, 2021.

Sva prava pridržana.

Ni jedan dio ove knjige ne smije se umnožavati, fotokopirati ni na bilo koji način reproducirati bez nakladnikova pisanog dopuštenja.

Knjigu posvećujem mojim roditeljima Marku i Nedeljki.

1. PREDGOVOR

Gotovo svaki dan iz medija možemo čuti vijesti o svađama političara različitih stranaka, o aferama u gospodarstvu, o kriminalu… Zbog toga bi neki ljudi, naročito oni stariji mogli reći kako je nekad bilo bolje, dobra stara vremena i slično. Pa, neke su stvari u prošlosti bile drugačije ali jesu li doista bile bolje? O tom potom.

Na pisanje ove knjige potakla me je naša tmurna svakodnevica. Hrvatska povijest bila je teška, često puta i krvava. O tome su napisane brojne knjige, učenici u školama uče o našim knezovima, kraljevima, banovima i ostalim slavnim ličnostima. Moram reći kako su naši velikodostojnici u prošlim stoljećima znali itekako donositi krive odluke, ići krivim putovima što bi se na kraju obijalo o glavu čitavom narodu. Posljedice neke od tih nesretnih odluka mi osjećamo i danas.

Pri pisanju ove knjige koristio sam podatke iz stručne literature i povijesnih izvora. O tome svjedoče brojne fusnote koje se nalaze na kraju knjige. U fusnotama su podaci o knjigama i povijesnim izvorima iz kojih sam crpio podatke. Osim inicijala imena i punog prezimena autora i naslova knjige stavljao sam i godinu i mjesto izdanja te broj stranice s koje sam uzeo te podatke za potrebe ove knjige. Povijesne izvore u fusnotama naveo sam na taj način da sam spomenuo naziv izvora, mjesto (arhiv ili knjižnicu) gdje se nalazi pohranjen te broj stranice s koje sam uzimao podatke. Osim toga, kao povijesne izvore koristio sam i neke web stranice (takozvani E-izvori) na kojima se nalaze povijesni podaci, navodeći u fusnotama naziv web stranice, naziv poveznice (linka) i podnaslove u tekstu na web stranici radi lakšeg nalaženja potrebnih podataka. Fusnotama potvrđujem točnost podataka koje navodim u knjizi a na kojima temeljim svoje zaključke. Zahvaljujući fusnotama, svi zainteresirani čitatelji mogu provjeriti točnost tih podataka u navedenim knjigama i povijesnim izvorima. U fusnotama se spominje i riječ „dalje.“ To znači da se na idućim stranicama naslovi knjiga i povijesnih izvora navode u skraćenom obliku.

S obzirom da sam često uzastopce uzimao podatke iz iste knjige u fusnotama sam pisao i opasku „navedeno djelo,“ što znači da sam ponovno koristio istu knjigu. Ako sam negdje uzastopce koristio isti povijesni izvor (arhivsku građu) stavio sam u fusnote riječ „isto.“ Onaj broj na kraju fusnota uvijek označava stranicu u knjizi ili u povijesnom izvoru odakle sam uzeo te podatke. Kod uzastopnog navođenja podataka s iste web stranice stavljao sam opasku „isti izvor.“ Povremeno sam u tekstu stavljao i određena pojašnjenja, koja se nalaze u zagradama uz dodatak „op. a.“ što znači „opaska autora,“ to jest, moja opaska kao autora knjige.

Nadam se da će čitatelji ove knjige ugodno provesti dio svog vremena te da će naučiti nešto novo iz slavne ali i tegobne hrvatske povijesti.

2. SREDNJI VIJEK

2.1. Spletka slavonskog bana Zvonimira

Jedan od najvećih hrvatskih kraljeva Petar Krešimir IV. vladao je od 1058.-1075. Hrvatska je tada bila na vrhuncu svoje moći. Ipak, Petar Krešimir IV. nije imao sina koji bi ga naslijedio na prijestolju. Suvladar i prijestolonasljednik Krešimirov bio je njegov sinovac Stjepan s naslovom „dux“ (knez, op. a.). Stjepan se u dokumentima kao „dux“ posljednji put spominje 1066., a 1078. kao „bivši dux.“ On se u međuvremenu odrekao svih časti i povukao živjeti kao redovnik u benediktinski samostan svetog Stjepana kod Splita. Od godine 1070. u ispravama se spominju imena kralja Petra Krešimira i „bana“ Zvonimira, za kojega se zna da je već 1065. samostalno vladao u Panonskoj Hrvatskoj (Slavoniji), a 1070. Zvonimir je preuzeo Stjepanove dužnosti. Tako je slavonski ban Zvonimir, koji je oženio ugarsku princezu Jelenu, kćerku kralja Bele I. preuzeo dužnosti i časti Stjepanove, to jest, Zvonimir je postao suvladar i prijestolonasljednik kralja Petra Krešimira IV.1

Iako F. Šišić piše u knjizi na strani 146. da se ne zna za Stjepana da li se „milom ili silom“ odrekao vlasti, smatram da je to prije bilo silom. Slavonski ban Zvonimir bio je ambiciozan čovjek što pokazuje činjenica da se oženio ugarskom (mađarskom) princezom Jelenom kako bi se orodio s jednom kraljevskom obitelji. Kao zet ugarskog kralja Bele I., Zvonimir je imao daleko veće šanse da postane budući hrvatski kralj nego kao ban Slavonije koju F. Šišić naziva Panonskom Hrvatskom (vidi kartu 1.) S obzirom da Petar Krešimir IV. nije imao sina koji bi ga naslijedio na prijestolju, budući hrvatski kralj po pravu nasljeđivanja bio je Krešimirov najbliži muški rođak Stjepan, njegov sinovac. Ipak, Zvonimir je očito uspio „izgurati“ Stjepana s mjesta suvladara i kraljeva prijestolonasljednika. Da li se Stjepan doista drage volje odrekao vlasti? Zašto bi se netko odrekao položaja drugog čovjeka u državi i svih privilegija i časti koje idu uz taj položaj i otišao živjeti skromnim životom redovnika? Nije nemoguće, ali nije ni mnogo vjerojatno.

Karta 1. Hrvatska u vrijeme narodnih vladara.

To je pitanje na koje nikada nećemo dobiti odgovor. Možda je sam kralj Krešimir odlučio smijeniti Stjepana jer mu se ban Zvonimir činio kao odlučniji i sposobniji za vladanje. Dakle, i kralj Krešimir snosi dio odgovornosti u cijeloj toj spletki, jer je prednost dao Zvonimiru a ne svom rođaku Stjepanu. Milom ili silom, Zvonimir se ubacio kao kraljev suvladar i nasljednik prijestolja. Bila je to jedna od brojnih sličnih spletki iz srednjeg vijeka u kojima su ambiciozni velikaši diljem Europe nastojali doći na vlast pod svaku cijenu, ne birajući sredstva. Upravo zbog toga, europska povijest srednjeg vijeka puna je građanskih ratova i nemira. Slavonski ban Zvonimir jednom takvom spletkom uspio je doći na korak do hrvatskog prijestolja i krune.

To nije bila prva takva spletka u hrvatskoj srednjovjekovnoj povijesti, ali je svakako jedna od značajnijih. Prema tome, dragi čitatelji, ni naša slavna povijest nije bila bez intriga i spletki, baš kao ni današnja društveno-politička zbivanja.

2.2. Ugarski kralj Ladislav i utemeljenje biskupije u Zagrebu

Krešimira je naslijedio Dmitar Zvonimir (vladao 1075.-1089.). Tada je bio običaj da vladar uz narodno ime uzme i ime nekog sveca. Zato se i kralj Krešimir nazivao Petrom Krešimirom, a Zvonimir je uzeo za svoga sveca zaštitnika svetog Dimitrija. Kako bi učvrstio svoj položaj na prijestolju, Zvonimir se priklonio papi Grguru VII. koji ga je priznao za kralja. Papinsko poslanstvo stiglo je pod jesen 1075. u Solin, gdje je Zvonimir položio prisegu vjernosti papi a zauzvrat ga je papinski poslanik Gebizon okrunio kraljevskom krunom, predavši mu i druge znakove kraljevske vlasti, poput žezla. Tako je kralj Zvonimir osigurao sebi papinsku naklonost, državnopravno priznanje jedinstvene Kraljevine Hrvatske (regnum Dalmatiae et Chroatiae) i njezin razmjerno stabilan međunarodni položaj.2

Iako ga je papa podržavao, Zvonimir je imao oporbu u Hrvatskoj. Svoje spletkarenje da se dočepa kraljevske krune Zvonimir je na kraju platio životom. Turci Seldžuci napali su Bizantsko carstvo potkraj 11. stoljeća, pa je car Aleksije Komnen zatražio pomoć od pape Urbana II. Papa je pozvao katolički Zapad na križarski pohod. Tom pohodu htio se odazvati i kralj Zvonimir, pa je sazvao 1089. godine sabor na Kninskom polju. Većina Hrvata nije htjela ići u rat na dalekom istoku a u korist tuđega vladara, nego su ubili kralja Zvonimira na saboru.3 Njegov zahtjev da se krene u križarski rat dobro je došao Zvonimirovim neprijateljima kao izgovor da ga maknu s prijestolja.

Zvonimir je imao sina Radovana, koji je mlad umro. Kako nije ostavio muškog nasljednika, Hrvati su iz samostana na prijestolje doveli Stjepana, koji je sada već u poodmakloj dobi izabran za kralja kao Stjepan II. Vladao je kratko, samo dvije godine (1089.-1091.).4 Ovaj podatak jasno nam dokazuje kako je Stjepan želio biti vladar te da se nije drage volje povukao iz politike. Politika je gruba i nemilosrdna, kako nekada, tako i danas! Slabiji igrači jednostavno se moraju povući pred jačima, na ovaj ili onaj način.

Nakon smrti Stjepana II. u Hrvatskoj su izbili sukobi zbog pitanja tko će biti novi hrvatski vladar. Zvonimirova udovica Jelena, dio hrvatskih velikaša i dalmatinski gradovi željeli su da to bude ugarski kralj Ladislav prema navodnom baštinskom pravu.5 On je u međuvremenu naslijedio svog oca Belu I. na ugarskom prijestolju. Ladislav je prema tome bio brat kraljice Jelene i šurjak pokojnog kralja Zvonimira.

Druga stranka nije željela Ladislava, već je tražila pomoć bizantskog cara Aleksija Komnena. Između dviju stranaka došlo je do krvavih borbi, pravog građanskog rata, u kojima su mnogo stradali i dalmatinski gradovi, naročito Split. U takvim prilikama, kraljica udovica Jelena i njezini pristaše pozvali su ugarskog kralja Ladislava u pomoć. Ladislav je prihvatio poziv i sa svojom vojskom u proljeće 1091. krenuo na Hrvatsku. Stari ugarski ljetopis zapisao je o Ladislavovu pohodu: „ali ne učini toga pohlepe radi već zato što mu je po vladalačkom pravu pripadala baština.“6

Zgodno je ovo objašnjenje kako Ladislav nije krenuo zauzeti Hrvatsku jer je bio pohlepan (lakom) za novom zemljom već samo da ostvari svoje pravo na baštinu. Kao da je Hrvatska bila obiteljski posjed ugarske dinastije Arpadović na koju oni imaju pravo! To uplitanje Mađara u hrvatske poslove možemo „zahvaliti“ ambicioznom Dmitru Zvonimiru koji se oženio ugarskom princezom Jelenom i tako povezao s Mađarima. Zvonimir se uspio nametnuti kao suvladar Petru Krešimiru IV. i kao njegov nasljednik. Kasnije, uz pristanak pape Grgura VII. bio je okrunjen za hrvatskog kralja umjesto zakonitog nasljednika Stjepana, koji će tek mnogo godina kasnije, pod stare dane postati hrvatski kralj.

Ladislav je bez borbe zauzeo zemlju sjeverno od Gvozda (danas Petrova gora. Pod „zemljom sjeverno od Gvozda“ misli se na Slavoniju, op. a.). Preko Gvozda Ladislav je sa svojom vojskom vodio teške bitke, ali ne s hrvatskom državnom vojskom nego tek s nekim plemenima kad je prolazio njihovim zemljištem.7 Ovo je dokaz hrvatske nesloge potkraj 11. stoljeća, jer su ta plemena branila samo svoj uži zavičaj, a ne cijelu državu. Tome su svakako najviše bili krivi plemenski vođe, to jest tadašnji hrvatski velikaši.

Ubrzo se Ladislav morao povući, jer je Bizant nagovorio susjedni narod Kumana da napadne Ugarsku. Bizantskom carstvu nije bilo u interesu jačanje i širenje Ugarske. Kralj Ladislav povukao se iz Hrvatske kako bi obranio Ugarsku od Kumana, ali je u sjevernoj Hrvatskoj (to jest Slavoniji, op. a.) ostavio kao posebnog vladara svog sinovca Alma. Osim toga, oko 1094. utemeljio je biskupiju u Zagrebu, u koju su francuski benediktinci donijeli rukopisne crkvene knjige do danas sačuvane. Prigodom osnutka biskupije po prvi put se spominje ime Zagreb.8

Za prvog zagrebačkog biskupa kralj Ladislav postavio je svećenika po imenu Duh, koji je bio Čeh ili Slovak. Biskupija je bila utemeljena na području nekadašnje Sisačke biskupije koja se spominjala još u rimsko doba. Posljednji zapis o toj biskupiji datira iz 928. godine. Nakon toga, Sisačka biskupija se tijekom 10. i 11. stoljeća više ne spominje u sačuvanim povijesnim izvorima. Zagrebačka biskupija bila je podređena ugarskoj metropoliji u Ostrogonu, da bi 1180. došla pod jurisdikciju kaločke metropolije (grad Kalocsa u Mađarskoj, po hrvatski Kaloča, op. a.), pod čijom će upravom biti sve do 1852. godine. Te godine zagrebačka biskupija uzdignuta je na rang nadbiskupije.9

Ne mogu a da ne postavim pitanje: zašto je ugarski kralj Ladislav morao doći u Slavoniju i osnovati biskupiju u Zagrebu? Slavonija se tada prostirala na teritoriju između Save i Drave, obuhvaćajući i područje današnje Središnje Hrvatske. Hrvatska je tada bila južno od Save pa sve do mora, prostirući se i na dio teritorija današnje Bosne i Hercegovine. Drugo pitanje glasi: zašto netko od hrvatskih vladara nije osnovao biskupiju u Zagrebu, koja bi poslužila kao uporište njihove vlasti na sjeveru? Kako to da se slavonski ban i kasniji hrvatski kralj Zvonimir nije toga sjetio? Sve to pokazuje nebrigu hrvatskih vladara za jedan dio hrvatskog teritorija. Biskupije su se nalazile u primorju (u Ninu, Trogiru, Kninu, Biogradu i u drugim gradovima) te nadbiskupija u Splitu.10 Zadar je imao biskupiju, a od 1154. ona je uzdignuta na rang nadbiskupije i metropolije odlukom pape Anastazija IV.11

Smatram da je netko od hrvatskih vladara trebao uspostaviti biskupiju u Zagrebu. Istina je da su hrvatski vladari imali posjede na jugu i stolovali u dalmatinskim gradovima, ali to ne znači da nisu trebali brinuti i za sjevernu pokrajinu Slavoniju nad kojom su imali vlast.

Osim toga, u ranom srednjem vijeku u Slavoniji nije bilo većih gradskih središta koja bi bila temelj njezina bržeg društveno-gospodarskog razvoja. U isto vrijeme, u Dalmaciji je bio cijeli niz gradova, što također govori o perifernom položaju Slavonije u srednjovjekovnom hrvatskom kraljevstvu. Brži gospodarski razvoj Slavonije počeo je tek u 12. stoljeću, za vrijeme ugarskih vladara. To znači da su ugarski kraljevi više brinuli o Slavoniji nego hrvatski vladari. Žalosno, ali istinito!

Podatak da je kralj Ladislav bez borbe zauzeo zemlju sjeverno od gore Gvozd, to jest Slavoniju pokazuje ne samo da je tamo imao svoje pristaše koji mu se nisu htjeli suprotstaviti, jer su ga smatrali zakonitim nasljednikom hrvatske krune kao rođaka pokojnog kralja Zvonimira, već i da je tadašnja Hrvatska bila u takvom rasulu da nije mogla obraniti svoju sjevernu pokrajinu.

Tako je nesloga hrvatskog plemstva i rat koji je izbio između pristaša i protivnika kralja Ladislava dovela do toga da je Slavonija „šaptom pala“ u ruke ugarskog kralja 1091. godine. Osnivanjem biskupije u Zagrebu, Slavonija dolazi u crkvenom pogledu pod upravu ugarske (mađarske) metropolije, prvo u Ostrogonu a kasnije u Kaloči. Ladislav je Slavoncima dao i kralja, svog sinovca Alma, koji je trebao biti hrvatski kralj i vladati Hrvatskom i Slavonijom kao povjerenik svog strica. Ovi događaji značili su početak kraja Hrvatske kao nezavisne države u srednjem vijeku.

2.3. Petar Svačić, posljednji hrvatski kralj narodne krvi

Politički kaos u Hrvatskoj iskoristio je Bizant, koji je zavladao dalmatinskim gradovima i ubrzo ih prepustio Mlečanima, to jest Veneciji, svojem savezniku. Da bi sačuvali nezavisnost, Hrvati su se okupili oko velikaša Petra Svačića, koji se proglasio kraljem (vladao 1093.-1097.). Kralj Petar stolovao je u Kninu i uspio protjerati Alma iz Slavonije.12

Kralj Ladislav umro je potkraj srpnja 1095. godine. Za svog nasljednika odredio je starijeg sinovca Kolomana. On je bio sin Ladislavova brata Gejze I. koji je vladao Ugarskom 1074.-1077. godine. Ladislav nije imao sinova, pa je mlađeg sinovca Kolomana odabrao za nasljednika. Pri tome je zakinuo svog starijeg sinovca i Kolomanova starijeg brata Almoša (Alma), kojega je odredio za kralja Hrvatske nakon što je zauzeo Slavoniju 1091. godine.13

Koloman se izmirio s papom Urbanom II. u ljeto 1096., koji je dotada podržavao Hrvatsku kao i papa Grgur VII. prije njega. Hrvati su tako ostali bez papinske podrške. Bizantski car Aleksije Komnen također im nije pomogao, jer je bio zauzet prolazom križara kroz Carigrad (danas Istanbul, op. a.) i Malu Aziju (danas Turska, op. a.) koji su išli prema Jeruzalemu. Uostalom, upravo je taj car iskoristio kaos u tadašnjem hrvatskom kraljevstvu da dalmatinske gradove preotme i dade ih Veneciji. Kako god, kralj Petar Svačić i njegovi pristaše ostali su sami da brane svoju zemlju. Koloman je provalio s vojskom u Slavoniju da bi se kod gore Gvozd potkraj travnja ili početkom svibnja 1097. sukobio s kraljem Petrom Svačićem. Petar je izgubio bitku i život, a ugarski velikaš Merkurije je u Kolomanovo ime s 5 tisuća vojnika pošao sve do Biograda na moru. Tamo je dočekao normansku princezu Buzilu (Feliciju), koja je iz Palerma (grad na otoku Siciliji, op. a.) plovila na vjenčanje s kraljem Kolomanom. Merkurije je dočekao Buzilu u Biogradu i otpratio je u Ugarsku.14

Tako je kralj Koloman u isto vrijeme riješio dva problema: smaknuo je Petra Svačića kao svog najvećeg protivnika u borbi za hrvatsku krunu i preko Hrvatske omogućio princezi Buzili da dođe u Ugarsku na njihovo vjenčanje. Ova epizoda samo pokazuje koliko je Hrvatska oslabila u odnosu na prvu polovicu 10. stoljeća, kada je kralj Tomislav prognao Mađare preko Drave i obranio Hrvatsku od njihovih osvajačkih pohoda. No, tada je Hrvatska imala snažnog vladara, ratnika koji je oko sebe okupio narod u borbi za slobodu. Potkraj 11. stoljeća Hrvati su bili podijeljeni na pristaše i protivnike kralja Ladislava. Pitanje je i koliko je uopće Hrvata priznavalo kralja Petra Svačića za svoga vladara. Već sam spomenuo da je dio velikaša podržao Zvonimirovu udovicu, kraljicu Jelenu a samim time i njezinog brata, kralja Ladislava. Ne bi se Koloman samo tako šetao Hrvatskom sa svojom vojskom od Drave do Biograda na moru i natrag u Ugarsku da su Hrvati bili jedinstveni.

Koloman je 1098. godine sklopio sporazum s Mlečanima po kojem im je priznao posjede na hrvatskom primorju.15 Drugim riječima, priznao im je pravo na dalmatinske gradove i otoke koje je Venecija dobila od Bizanta. Radilo se o Zadru, Splitu, Trogiru i još nekim gradovima i otocima u njihovu susjedstvu koji su bili stoljećima pod zaštitom Bizantskog carstva, a na koje je Venecija stalno pokušavala proširiti svoju vlast kako bi se učvrstila na hrvatskoj obali Jadrana. Bio je to još jedan udarac za hrvatsku srednjovjekovnu državu. Slavonija na sjeveru i Hrvatska od Save do mora potpale su pod vlast kralja Kolomana, dok je dio današnje Dalmacije s najvažnijim gradovima i otocima došao pod upravu Venecije.

Nesloga hrvatskih velikaša oko izbora kralja dovela je do ove tragedije. Umjesto da se kao u vrijeme kralja Tomislava i Petra Krešimira IV. pouzdaju u svoje snage i podrže novog kralja hrvatskog podrijetla, dio velikaša pristao je da stranac (Ladislav) bude hrvatski kralj, dok je drugi dio izabrao Petra Svačića za kralja. Oni su očekivali pomoć bizantskog cara i pape Urbana II. u borbi za slobodu. Obojica su iznevjerila Hrvate. Papa se pomirio s kraljem Kolomanom a car Aleksije je dalmatinske gradove i otoke prepustio Veneciji. Kako kaže narodna poslovica: “Uzdaj se u se i u svoje kljuse.“ Narod međusobno zavađen lako potpada pod tuđinsku vlast. Povijest je to dokazala mnogo puta.

2.4. Kako je ugarski kralj Koloman postao i hrvatski kralj?

Prilikom sklapanja mirovnog sporazuma s Venecijom 1098., iz dokumenta koji je potpisan vidljivo je da se Koloman smatrao zakonitim baštinikom hrvatsko-dalmatinskog kraljevstva. Drugim riječima, on je pošao u rat protiv Petra Svačića kako bi s oružjem u ruci oživotvorio svoje baštinsko pravo.16

Koloman se smatrao zakonitim nasljednikom hrvatske krune jer je bio u rodu s pokojnim kraljem Zvonimirom. Zvonimirova supruga bila je Jelena, kćerka ugarskog kralja Bele I. Belini sinovi Gejza I. i Ladislav, kasniji kraljevi Ugarske bili su Jelenina braća i šogori kralja Zvonimira. Koloman je bio Gejzin sin, što znači da mu je kraljica Jelena bila tetka a kralj Zvonimir tetak. Na temelju rodbinskog prava na baštinu koje je tada bilo uobičajeno u Europi među vladarima, Ladislav je kao tadašnji ugarski kralj (u vrijeme Zvonimirove smrti) i brat kraljice udovice Jelene po muškoj nasljednoj liniji imao pravo na hrvatsku krunu. Zato je i zauzeo Slavoniju 1091., ali ne i ostatak Hrvatske. Njegov sinovac Koloman nastojao je također ostvariti pravo na hrvatsku krunu kao nećak pokojnog kralja Zvonimira. Ispada da je po tadašnjim zakonima o nasljeđivanju Petar Svačić bio otimač i nezakoniti kralj, kojega nisu priznali ni papa ni Bizant, baš kao ni drugi europski vladari. Zato je Koloman i krenuo u pohod na Hrvatsku 1097. godine.

Unatoč pobjedi nad Petrom Svačićem, Koloman nije mogao potpuno zavladati Hrvatskom zbog drugih političkih problema. Njegov stariji brat Almoš digao je bunu u Mađarskoj 1098. Almoš je smatrao da on treba biti kralj Hrvatske a Koloman kralj Ugarske. Njihove vojske srele su se na obalama rijeke Tise, ali do bitke nije došlo. Velikaši su uspjeli nagovoriti braću da se pomire, pa je Koloman oprostio Almošu njegovu pobunu.

Kralj Koloman tada se umiješao i u ruske sukobe. Na poziv Svjatopolka, velikog kneza Kijeva, Koloman je prešao Karpate i opsjedao grad Prezmysl 1099. godine. Gradu je pritekao u pomoć vladimirsko-volinjski knez David i narod Kumana. Mađari su pretrpjeli težak poraz, a sam Koloman jedva je spasio živu glavu. U to vrijeme, Koloman je bio u zavadi s knezom Češke, s kojim je sklopio mir i savez nakon poraza kod Prezmysla. U međuvremenu, kroz Ugarsku su 1101. prošli križari na putu za Jeruzalem. Pri tome su od lokalnog stanovništva tražili hranu i ostale potrepštine, a ako ne bi dobili što su tražili, dolazilo je do sukoba i pljačke. Tek 1102. Koloman se mogao posvetiti prilikama u Hrvatskoj.17

Hrvati nisu sjedili skrštenih ruku. Iskoristili su neprilike u kojima se našao Koloman i protjerali Mađare iz Hrvatske. Nakon pogibije Petra Svačića 1097. Koloman se mogao hvaliti da je pokorio Hrvatsku. Međutim, pet godina kasnije situacija je bila bitno drugačija. O tome nam govori povijesni dokument pod nazivom „Pacta Conventa.“

Dokument opisuje „kako i kojim se ugovorom predadoše Hrvati kralju ugarskomu.“ Koloman je bio odlučan da cijelu Hrvatsku stavi pod svoju vlast. S vojskom je došao do rijeke Drave. Hrvati su uzvratili tako što su skupili svoju vojsku i bili spremni za bitku. Na to kralj Koloman pošalje svoje poslanike želeći s Hrvatima „prijateljski pregovarati i sklopiti ugovor, kakav su oni željeli.“ Nakon što su čuli što Koloman želi, Hrvati su vijećali na skupštini i odlučili poslati „12 plemenskih starješina od 12 hrvatskih plemena.“ U dokumentu se nabrajaju imena župana od svih plemena koji su zajedno činili poslanstvo koje je otišlo pregovarati s kraljem Kolomanom. On je hrvatskim županima obećao slijedeće povlastice: da će spomenuti župani sa svojim bližnjima „uživati svoje posjede i imovinu u miru i bez smetnje,“nijedan od spomenutih rodova ni njegovi ljudi nisu dužni kralju plaćati porez ili dohodak. Jedina dužnost bila im je da u slučaju napada neprijatelja, ako ih kralj pozove, svaki rod treba poslati najmanje 10 naoružanih konjanika do Drave na svoj trošak, a preko Drave na kraljev trošak. Dotični konjanici bili su dužni boriti se u kraljevoj službi sve dok traje rat. „Pacta Conventa“ završava riječima:“I tako je bilo uređeno godine Gospodinove 1102.“18

Kasnije su neki hrvatski povjesničari sumnjali u vjerodostojnost „Pacta Convente“, smatrajući da je ona napisana kasnije u srednjem vijeku. Krivotvorenih dokumenata bilo je u srednjem vijeku baš kao i danas. No, recimo da je ovaj dokument ipak vjerodostojan. Takvim su ga smatrali i naši velikodostojnici sve do 20. stoljeća. „Pacta Conventa“ bila je dokaz hrvatske državnosti, posebnosti Hrvata prema Mađarima. Nije Hrvate porazio kralj Koloman, već su se oni s njim dogovorili i sami ga bez prisile prihvatili za svoga kralja!

Osim toga, Koloman se obvezao na posebno krunjenje za hrvatsko-dalmatinskog kralja (čime se isticala politička posebnost Hrvatske i Dalmacije prema Ugarskoj, op. a.), na održavanje posebnog sabora u hrvatskim državnim poslovima. Koloman je zajamčio hrvatskom plemstvu (to jest predstavnicima 12 plemena, op. a.) slobodno posjedovanje njegovih drevnih plemenskih zemljišnih baština i kmetova na njima. Zato što su bili plemići, nisu morali plaćati poreze, ali su bili dužni u znak vjernosti vršiti vojnu službu i ratovati za kralja.19

Nakon ovog sporazuma, Hrvati su otpratili Kolomana do Biograda na moru, gdje je on svečano okrunjen za zakonitog hrvatsko-dalmatinskog kralja. Koloman je svečanom prisegom zajamčio sva javna i državna prava hrvatskog kraljevstva. Ugarska i Hrvatska imat će od sada istoga vladara, ali su ipak dva posebna kraljevstva, vezana u državnu zajednicu samo kraljevom ličnošću. Koloman je u vladarsku titulu osim kralja Ugarske dodao još i titulu kralja Dalmacije i Hrvatske (latinski, rex Dalmatiae et Croatiae).20 Ustvari, Koloman je bio samo kralj Hrvatske, ali ne i Dalmacije, koja je potpala pod vlast Venecije.

Dakle, Hrvatska i Ugarska bile su u takozvanoj personalnoj uniji, to jest dvije posebne države koje u državnu zajednicu veže osoba vladara. Jedinstvo i državna posebnost hrvatskih zemalja očitovala se u osobi bana, odnosno hercega kao kraljevskoga namjesnika, u posebnom saboru, posebnom poreznom sustavu, novcu i vojsci. Slavonija je postala kraljevski posjed u kojemu je kralj darivao zemlju svojim podložnicima. U isto vrijeme, povlastice koje je Koloman dao hrvatskom plemstvu južno od gore Gvozd (između Save i Jadranskog mora, op. a.) branile su hrvatsku političku, pravnu, upravno-sudsku, novčanu, vojničku i kulturnu posebnost i državnost.21

Pa ipak, Hrvatska je 1102. godine izgubila svoju političku nezavisnost, to jest, prestala je biti čimbenik u međunarodnoj politici. Na prvi pogled, ništa se strašno nije desilo, ali ipak, Hrvati više nisu imali vladara svoje krvi. Od 1102. pa nadalje Hrvati će imati strance za vladare. To je imalo itekako loše posljedice na dalji tijek hrvatske povijesti. Hrvatska će idućih gotovo devet stoljeća biti dio raznih državnih zajednica kao podložna zemlja, a Hrvati kao podložan narod.

Tko je tome kriv? Ponajprije hrvatsko plemstvo. Najprije je častohlepni slavonski ban Zvonimir spletkarenjem postao hrvatski kralj, prije toga orodivši se s ugarskom dinastijom Arpadovića. Nakon njegove smrti dio hrvatskih velikaša bio je za Ladislava, ugarskog kralja. Nesloga hrvatskog plemstva dovest će do poraza Petra Svačića 1097. Što bi bilo da su plemići i cijeli narod prigrlili kralja Petra za svoga novog vladara? Možda bi Petar Svačić porazio Kolomana, a tada bi, prije ili kasnije papa i ostali europski vladari priznali kralja Petra za novog hrvatskog vladara, pogotovo ako bi se on oženio nekom princezom (kraljevom kćerkom) poput kralja Zvonimira. Orodivši se s nekom kraljevskom obitelji i Petar Svačić mogao je steći pravo na hrvatsku krunu.

Vidimo iz teksta u „Pacta Conventi“ da su Hrvati 1102. godine bili spremni za bitku protiv Kolomana, dakle nisu ga htjeli za vladara. Ipak, lukavi Koloman pozvao je na pregovore predstavnike hrvatskog plemstva i obećao im je da mogu zadržati sve posjede i privilegije koje su stekli za vrijeme hrvatskih narodnih vladara. Jedina obveza bila im je da ratuju za njega, to jest da vrše vojnu službu koju su i prije vršili za vrijeme hrvatskih vladara. Hrvatskom plemstvo, vodeći računa o svojim privilegijama, prihvatilo je Kolomana za zakonitog hrvatskog kralja.

Pitam se: kako to da netko od tih župana, od tih 12 hrvatskih plemića nije iskoristio priliku i zatražio od Hrvata da njega proglase za kralja? Ne zaboravimo da Koloman tada baš i nije bio u situaciji da postavlja uvjete Hrvatima. Pored brata Almoša koji je digao bunu protiv njega 1098. te nakon poraza od Rusa i Kumana 1099., uz Bizantsko carstvo koje nije željelo teritorijalno širenje i jačanje Ugarske, Koloman je bio u nezavidnom položaju.

Ne želeći opet ratovati s Hrvatima, oslabljeni kralj Koloman ponudio im je pregovore uz povoljne uvjete po hrvatsko plemstvo. Ono je te uvjete prihvatilo i izabralo Kolomana za kralja. Tako je stvorena hrvatsko-ugarska državna zajednica koja će potrajati sve do 1918., kada je Hrvatska ušla u Kraljevstvo Srba, Hrvata i Slovenaca, koje će se od 1929. zvati Kraljevina Jugoslavija. Prema tome, bila je to vremenski veoma duga državna zajednica Hrvata i Mađara (1102.-1918.), koja je trajala 816 godina. To je svakako jedna od dugotrajnijih državnih zajednica u svjetskoj povijesti.

Ipak, da su Hrvati 1102. među onih 12 župana koji su išli pregovarati s Kolomanom izabrali jednoga za kralja, što bi Koloman mogao učiniti? Stupiti u bitku s Hrvatima koja bi mogla završiti njegovim porazom? Čak i vojna pobjeda ne bi mu donijela velike koristi, jer bi bio samo osvajač u tuđoj zemlji, nepriznat kao vladar od naroda kojega je pokorio. Upravo zato Koloman je išao pregovarati s Hrvatima i sklopio povoljan dogovor za sebe i svoje nasljednike. Ugarski (mađarski) kraljevi dobili su Hrvatsku pod svoju upravu, a također su dobili i izlaz na Jadransko more.

Sve je to moglo biti drugačije da je netko od hrvatskih plemića odlučio biti novi hrvatski kralj, poput Petra Svačića 1093. Uz podršku naroda i plemstva i uz uvjet da stupi u brak s nekom princezom iz tadašnjih europskih kraljevskih obitelji (poput kralja Zvonimira), taj vladar mogao je utemeljiti novu hrvatsku dinastiju, a njegovi sinovi (ako bi ih bilo) mogli su produžiti tu lozu i vladati kao hrvatski kraljevi. Takvog kralja priznali bi s vremenom papa i drugi europski vladari, baš kao što je bio priznat i kralj Zvonimir. Na taj način, Hrvatska je mogla ostati nezavisna država barem do 16. stoljeća, kada su na nju navalili Turci Osmanlije koji su rušili sve pred sobom. Ovako, zbog nesloge hrvatskog plemstva, Hrvati su ostali bez nezavisne države već početkom 12. stoljeća.

2.5. Stranci - načelnici Splita

Sačuvani povijesni izvori govore da prvi stranci-načelnici dolaze na istočni Jadran u početku 12. stoljeća. Prema Tomi Arhiđakonu (splitskom ljetopiscu, op. a.) u Splitu je na početku drugog desetljeća 12. stoljeća gradski knez bio Adrijan, „Latin po rodu, a po domovini Trevižanin,“ (Treviso je grad u Italiji, op. a.). Prije Adrijana u povijesnim izvorima nema podataka o strancima na čelu svjetovne uprave u dalmatinskim gradovima, ali u idućim stoljećima dolazak načelnika iz okolnih područja, prije svega iz Italije više nije rijetka pojava.22

Godine 1239. Split uvodi takozvani regimen Latinorum ili latinski način upravljanja. U osnovi, to je značilo dovođenje obrazovana, nepristrana načelnika iz Italije. Splićani odlaze u Anconu i za načelnika dovode Gargana de Arscindisa. O njegovu upravljanju Splitom, u predvečerje provale Tatara (provala Tatara u Hrvatsku bila je 1242., op. a.) Toma Arhiđakon govori s najvećim pohvalama. Između ostaloga, Gargan sastavlja kapitular, prvi zbornik običajnog prava splitske komune. Kodifikaciju u Splitu dovršava jedan drugi došljak iz Italije, načelnik Perceval Ivanov iz Ferma. Toma Arhiđakon o njemu je zapisao da je bio „vješt u crkvenom i civilnom pravu,“ pa je 1312. godine sastavio i sredio „statutarne odredbe i naredbe komune i ljudi grada Splita.“ Spoznaje napredne Italije došljaci su tako u jednom času prenijeli i u komunalna društva na istočnom Jadranu.23

Na prvi pogled, nema se što prigovoriti običaju da se iz inozemstva, poglavito iz Italije kao središta kulture i civilizacije dovode učeni ljudi koji će voditi grad Split, ali i druge gradove Dalmacije. Pa ipak, postavljam pitanje: gdje su u to vrijeme bili domaći učeni ljudi? Zar u Splitu i u drugim dalmatinskim gradovima nije bilo intelektualaca koji bi sastavili gradske statute, to jest popisali civilno i crkveno pravo? Zanimljiva je i ona rečenica o regimen Latinorum u prethodnom odlomku. Cilj toga bio je „dovođenje obrazovana, nepristrana načelnika iz Italije.“ U ovoj tvrdnji težište stavljam na riječ „nepristrana.“ Radilo se o tome da stranac kao načelnik grada (danas bi rekli gradonačelnik) nije pripadao ni jednoj domaćoj plemićkoj obitelji (tada su plemići imali vlast po dalmatinskim gradovima, baš kao i u ostatku Hrvatske i Europe), pa samim time nije postojala opasnost da bi pogodovao svojoj obitelji. Drugim riječima, vjerovalo se da stranac-načelnik neće biti korumpiran. Što nam to govori o domaćim plemićkim obiteljima onoga vremena? Da se ne bi svađali oko toga iz koje će obitelji biti gradski načelnik, oni su dovodili stranca. Žalosno da nisu mogli sami domaći plemići u Splitu i u drugim dalmatinskim gradovima biti nepristrani pa izabrati najboljeg kandidata za načelnika, bez obzira iz koje obitelji bio.

Nemojmo zaboraviti ni činjenicu da je tada Venecija već vladala nekim gradovima i otocima na hrvatskoj obali Jadrana. Dovođenjem Talijana za načelnika Splita ili nekog drugog grada na našoj obali samo se davalo povoda da netko kaže:“Vidi ih! Nisu u stanju sami vladati u svom gradu, pa treba stranac doći da im pravi reda.“ To našim starima svakako nije služilo na čast. Hrvati trebaju svoje sposobne i poštene ljudi da obnašaju političke funkcije i da domaći poduzetnici vode gospodarstvo, a ne da nam stranci kroje pravila kako ćemo živjeti, kako nekada, tako i danas.

2.6. Protudvorski pokret i prodaja Dalmacije

Ugarski kraljevi iz dinastije Arpadovića vladali su Hrvatskom tijekom 12. i 13. stoljeća (1102.-1301.). Smrću posljednjeg Arpadovića Andrije III. 1301. godine završila je vladavina ove dinastije na hrvatsko-ugarskom prijestolju. Arpadoviće je na prijestolju zamijenila dinastija Anžuvinaca. Ta dinastija htjela je hrvatsko-ugarsko prijestolje na temelju ženidbe Karla II. s princezom Marijom, unukom hrvatsko-ugarskog kralja Bele IV.24

Anžuvinci su bili francuska dinastija osnovana u 14. stoljeću. Isprva su Anžuvinci bili vladari na Siciliji do 1282., a potom u Napuljskom kraljevstvu. Rodbinskim vezama povezali su se s Arpadovićima, čiju su krunu naslijedili nakon gašenja te dinastije. Prvi Anžuvinac na hrvatsko-ugarskom prijestolju bio je Karlo I. Robert (vladao 1301.-1342.), kojega je na prijestolje doveo hrvatski ban Pavao I. Šubić Bribirski. Od Hrvata je dobio povjerenje, ali se u Ugarskoj morao boriti još 20 godina da bi ga priznali za kralja. Karla I. Roberta na prijestolju je naslijedio njegov sin Ludovik I. Anžuvinac (vladao 1342.-1382.). U doba najveće moći Anžuvinci su vladali Poljskom, Hrvatskom, Ugarskom, južnom Italijom, Provansom (pokrajina u Francuskoj, op. a.), dijelovima Albanije i u nekoliko francuskih grofovija.25

Zanimljiv je ovdje podatak kako je moćni hrvatski ban Pavao I. Šubić Bribirski pomogao Karlu I. Anžuvincu da dođe na vlast u Hrvatskoj, a kasnije i u Ugarskoj. Nakon što je izumrla dinastija Arpadovića u hrvatsko-ugarskom kraljevstvu zavladao je metež oko toga tko će biti novi vladar. Bila je to prilika za hrvatske velikaše, napose za bana Pavla da istaknu svoju kandidaturu za hrvatsku krunu i obnove nezavisno hrvatsko kraljevstvo. Umjesto toga, ban Pavao i većina hrvatskih velikaša držali su se tadašnjih pravila nasljeđivanja prijestolja pa su priznali Karla I. Roberta za novog kralja. Mađari ga nisu tako brzo priznali za vladara jer je bilo još kandidata za prijestolje, poput Karla II., napuljskog kralja i strica Karla I. Roberta, zatim češkog kralja Većeslava II. i Otona Bavarskog, koji su također bili u srodstvu s Arpadovićima.26

Oba vladara (Karlo I. i Ludovik I.) težili su apsolutnoj vlasti, pa su im se u Hrvatskoj suprotstavljali pojedini velikaši, poput Mladena II. Šubića, Babonega i Nelipića. Te velikaške obitelji željele su samostalno upravljati svojim područjima bez kraljeva uplitanja. Oni se nisu sukobljavali samo s kraljem, već često puta i međusobno, nastojeći proširiti područje svoje vlasti. Sukobi hrvatskih velikaša išli su na ruku Mlečanima (Veneciji) koji su nastojali učvrstiti svoju vlast nad gradovima u primorju. Ti gradovi su stradavali od samovolje velikaša. Pojedini velikaši su pljačkali njihovu zemlju, odvodili stoku, ometali trgovinu, pljačkali trgovce i otimali ljude. Da bi se zaštitili, Split je priznao mletačku vlast 1327. a Nin 1329. godine. Mlečani su zavladali hrvatskom obalom od Zrmanje do Cetine, osim gradova Skradina, Klisa i Omiša.27

Sve je to slabilo snagu Hrvata, koji zahvaljujući svom plemstvu, umjesto da se kao nekada pod vodstvom jednog hrvatskog vladara bore za svoju slobodu, oni su se tukli međusobno. Od toga su imali koristi samo Mlečani i Anžuvinci, koji nisu mnogo marili za dobrobit Hrvata.

Razdoblje 1382.-1409. bilo je naročito teško za hrvatski narod. Nakon smrti Ludovika I. Anžuvinca, punih 27 godina hrvatski i ugarski velikaši borili su se između dvojice Anžuvinaca i Žigmunda Luksemburškog kao kandidata za hrvatsko-ugarsku krunu. Bila je to prilika da Hrvati istaknu svog kandidata za krunu i da se odvoje od Ugarske. Na taj način, moglo se obnoviti hrvatsko nezavisno kraljevstvo. Međutim, hrvatski velikaši ponovno su postali pijuni u igri velikih sila. Umjesto za svoju domovinu, oni su se borili za strance. Bilo je mnogo događanja i obrata tijekom tih 27 godina, pa ću nastojati biti što kraći u opisivanju.

Nakon smrti Ludovika I., velikaši lojalni dvoru okrunili su Ludovikovu kćer Mariju za vladaricu, koja će formalno vladati 1382.-1385. Marija je imala samo 12 godina, pa je njezina majka Jelisaveta (Elizabeta, op. a.) zapravo vladala umjesto nje. Poljski velikaši nisu htjeli priznati kraljicu Mariju za vladaricu, već su nakon duljih pregovora okrunili Ludovikovu mlađu kćer Hedvigu za poljsku kraljicu. Na taj način, Poljska se politički odvojila od Ugarske, jer su Anžuvinci bili i poljski kraljevi.28 Istu stvar mogli su napraviti i Hrvati po poljskom uzoru. Ali nisu!

Hrvatski velikaši nisu bili zadovoljni „ženskom vladavinom,“ pa ih je bosanski kralj Stjepan Tvrtko nastojao privući na svoju stranu, kako bi proširio granice svoje države. Među hrvatskim buntovnicima isticali su se vranski prior Ivan od Paližne i braća Horvat (Pavao, zagrebački biskup, Ivaniš i Ladislav) iz Slavonije. Njima su se u buni pridružili i neki ugarski velikaši. U međuvremenu, Žigmund Luksemburški, sin njemačkog cara Karla IV. oženio je kraljicu Mariju 1385. i na taj način kao njezin suprug stekao pravo da bude hrvatsko-ugarski kralj. Pobunjeni velikaši nisu htjeli Žigmunda za kralja, pa je biskup Pavao Horvat pozvao napuljskog kralja Karla Dračkog, tada jedinog punoljetnog člana anžuvinske dinastije. Karlo Drački došao je u Ugarsku i sabor u Budimu izabrao ga je za kralja. Karlo je okrunjen na staru godinu 1385. u Stolnom Biogradu kao Karlo II., a Marija se odrekla krune.29 Stolni Biograd je hrvatski naziv za Székesfehérvár, grad u središnjoj Mađarskoj oko 65 kilometara jugozapadno od Budimpešte.

Karlo II. kratko je vladao. U veljači 1386. on je ubijen na dvoru u Budimu po nalogu kraljice majke Jelisavete i njezine desne ruke, velikaša Nikole Gorjanskoga. Marija je tako ponovno postala vladaricom. Potkraj srpnja 1386. kod Đakova braća Horvat sa svojim pristašama napali su iz zasjede i pogubili Nikolu Gorjanskoga i tako osvetili smrt Karla II. S Nikolom su bile i obje kraljice, Marija i njezina majka Jelisaveta. One su zarobljene i otpremljene u Novigrad na moru, nedaleko od Nina. Njihov čuvar Ivan od Paližne dao je pogubiti Jelisavetu u siječnju 1387., a Marija je pošteđena.

Žigmund Luksemburški tada je došao u Ugarsku, gdje su ga njemu odani velikaši okrunili za kralja u Stolnom Biogradu. On će idućih 50 godina (1387.-1437.) biti hrvatsko-ugarski kralj, iako će mu se još dugo vremena opirati neki velikaši. Žigmund je s vojskom krenuo u opsadu Novigrada u čemu je imao pomoć Venecije, koja je brodovima s mora blokirala Novigrad. Marija je oslobođena u lipnju 1387., kada je Ivanu od Paližne i njegovoj posadi ponestalo hrane. Ivan od Paližne predao je grad i kraljicu Mariju uz uvjet da on i njegovi ljudi mogu slobodno izaći iz grada i poći kuda hoće.U međuvremenu, Žigmundova vojska uspješno je ratovala u južnoj Ugarskoj i Slavoniji protiv pobunjenika slomivši njihov otpor.30

Bosanski kralj Stjepan Tvrtko iskoristio je kaos u Hrvatskoj da bi zavladao dijelom Dalmacije s gradovima Kninom, Klisom, Ostrovicom, Omišom, Splitom, Trogirom i Šibenikom. Zato se je 1390. godine prozvao kraljem Hrvatske i Dalmacije. Njegova radost bila je kratkog vijeka, jer već iduće godine (u veljači 1391.) on umire, a uskoro je umro i Ivan od Paližne, jedan od vodećih pobunjenika protiv Žigmunda Luksemburškog u Hrvatskoj. Stjepana Tvrtka naslijedio je njegov stričević kralj Stjepan Dabiša, koji nije znao zadržati ono što je Tvrtko osvojio. Dabiša je sa Žigmundom u Đakovu sklopio mir 1393., gdje se obvezao da će poslije svoje smrti svoju državu prepustiti Žigmundu. Tako je Žigmund ostvario i pravo na Bosnu. Stjepan Dabiša vratio je sav teritorij pod Žigmundovu upravu što ga je zauzeo Stjepan Tvrtko, a odrekao se Dabiša i naslova hrvatsko-dalmatinskoga kralja. Osim toga, Dabiša je i ratovao na strani Žigmunda protiv pobunjeničke braće Horvat, čiji je otpor slomljen 1394.31

Nakon toga, kralj Žigmund sukobio se s Turcima kod Nikopolja u Bugarskoj u rujnu 1396. Bio je to križarski pohod koji je neslavno završio. Kršćanska vojska je poražena a sam Žigmund jedva je preživio poraz. Misleći da je Žigmund mrtav, ban Stjepan Lacković sa svojim pristašama pozvao je Ladislava Napuljskog, sina Karla II. da postane novi hrvatsko-ugarski kralj. Žigmund se vratio u Hrvatsku i Ugarsku i na saboru u Križevcima, u veljači 1397. dao pogubiti bana Lackovića i njegove pristaše. Nakon toga, opet je izbila buna velikaša u Hrvatskoj ali i u Bosni, jer ni bosansko plemstvo nije priznavalo Žigmunda gospodarom Bosne. Na čelu otpora u Bosni bio je vojvoda Hrvoje Vukčić Hrvatinić. Ladislav Napuljski stigao je u Zadar u ljeto 1403., gdje ga je nadbiskup Ostrogona (u Mađarskoj, op. a.) 5. kolovoza iste godine okrunio za hrvatsko-ugarskoga kralja. Sjećajući se kako je njegov otac Karlo II. stradao, Ladislav Napuljski nije se odazvao pozivu prisutne ugarske gospode da pođe s njima u Ugarsku. Ladislav se vratio natrag u Napulj nakon tri mjeseca, imenovavši prije toga vojvodu Hrvoja Vukčića Hrvatinića splitskim hercegom (herceg je kraljev namjesnik, op. a.) i svojim namjesnikom u Hrvatskoj i Dalmaciji. Ladislavu je bila vjerna sva Hrvatska na jugu od Velebita i svi dalmatinski gradovi.32

Žigmundu na kraju nije preostalo ništa drugo već da uz pomoć pape Grgura XII. pozove zapadnu Europu u križarski rat tobože protiv „patarena i drugih heretika u Bosni, Dalmaciji i Hrvatskoj.“ U ljeto 1408. Žigmundova križarska vojska provalila je u Bosnu, gdje je zarobljen kralj Stjepan Tvrtko II. i oko 170 bosanskih velikaša i plemića. Ti plemići su svi redom pogubljeni, dok je kralj pošteđen. On će se kasnije vratiti u Bosnu i vladati njome kao kralj od 1421.-1443. Nakon Žigmundove pobjede, herceg Hrvoje Vukčić predao se Žigmundu, pa je tako konačno skršen otpor hrvatskog i bosanskog plemstva protiv njegove vlasti.>33

Ubrzo je završio i otpor velikaša u Ugarskoj protiv Žigmunda.Što je na to učinio Ladislav Napuljski? Kukavica nije imao hrabrosti ostati u Hrvatskoj niti otići u Ugarsku, bojeći se da ga ne ubije netko od Žigmundovih pristaša. Vidjevši da je Žigmund pobijedio, Ladislav Napuljski odlučio je barem nešto zaraditi na račun toga što je bio izabrani hrvatsko-ugarski kralj. Poslije duljih pregovora u srpnju 1409. godine prodao je Veneciji za 100 tisuća dukata grad Zadar, Novigrad, Vranu i otok Pag, kao i sva svoja prava na čitavu Dalmaciju. Venecija je tako najviše imala koristi od građanskog rata u Hrvatskoj i Ugarskoj i uspjela se učvrstiti na hrvatskoj obali sve do svoje propasti 1797. godine.34

Nakon što su građani dalmatinskih gradova saznali za Ladislavovu izdaju, među njima je izbilo veliko ogorčenje. Građani Zadra protjerali su napuljsku posadu vjernu Ladislavu i uz klicanje „Živio Sveti Marko!“ istaknuli mletačku zastavu. Time su htjeli pokazati da su svoje volje došli pod mletačku vlast, a ne kao prodano roblje. Mletački dužd (knez, op. a.) potvrdio je gradsku autonomiju a sve zadarske plemiće imenovao je mletačkim građanima. Primjer Zadra slijedili su i drugi gradovi, poput Raba, Osora i Nina.35

Što reći na kraju ove priče? Nakon što je izumrla dinastija Arpadovića, Hrvati su dobili priliku da izaberu kralja. Mogao je to biti neki hrvatski velikaš koji je bio u srodstvu s Arpadovićima, ali ne. Ban Pavao I. Šubić Bribirski pomogao je da na hrvatsko-ugarsko prijestolje dođe Karlo I. Anžuvinac. On i njegov sin Ludovik I. vladali su Hrvatskom i Ugarskom većim dijelom 14. stoljeća. Bili su to vladari koji su jačali svoju vlast i smatrali da ih plemstvo treba slušati. Takva politika nije se svidjela nekim hrvatskim velikašima koji su smatrali da trebaju samostalno vladati na svojim posjedima, poput malih kraljeva. Ima li i danas u Hrvatskoj takvih pojedinaca koji misle da u svom kraju mogu slobodno gospodariti po svojoj volji? Vjerojatno bi ih se našlo!

Poslije smrti Ludovika I., njegova kćerka Marija bila je maloljetna za vladanje. Osim toga, u tadašnjoj Europi samo su muškarci mogli biti vladari država. To je značilo da se Marija trebala udati, pa bi njezin suprug obnašao vlast hrvatsko-ugarskog kralja. Bila je to prilika za ambicioznog ali i nadasve sposobnog Žigmunda Luksemburškog, sina njemačkog cara Karla IV. On je oženio kraljicu Mariju 1385. godine. Idućih 23 godine, sve do 1408., dio hrvatskih i ugarskih velikaša ratovat će protiv Žigmunda, kojega su smatrali otimačem prijestolja i beskrupuloznom osobom, jer je oženio djevojčicu da bi postao hrvatsko-ugarski kralj. Nakon što je Žigmundov protivnik za hrvatsko-ugarsku krunu, napuljski kralj Karlo Drački potkraj 1385. okrunjen kao Karlo II. i ubrzo ubijen od Žigmundovih pristaša u veljači 1386. godine, Karlov sin Ladislav Napuljski bio je drugi Žigmundov konkurent.

Borba Ladislavovih i Žigmundovih pristaša u Hrvatskoj i Ugarskoj potkraj 14. i početkom 15. stoljeća donijela je mnoga razaranja i veliku materijalnu štetu. Izgubljeni su brojni ljudski životi. Tko je platio najveću cijenu? Mali čovjek, hrvatski i mađarski seljak, trgovac, obrtnik. Hrvatski i ugarski velikaši koristili su borbu Žigmunda Luksemburškog i Ladislava Napuljskog kako bi se međusobno sukobljavali i otimali si posjede i imovinu, nastojeći sebi osigurati što veći utjecaj u državi. Njih nije bilo briga za narod i njegove patnje.

Što su Hrvati i Bosanci imali od toga što su se suprotstavljali Žigmundu? Imali su to da ih je Žigmund u očima kršćanske Europe prikazivao kao heretike, otpadnike od Katoličke Crkve. Bila je to možda prva protuhrvatska propaganda u povijesti. Da su naši plemići bili većinom za Žigmunda, to se ne bi dogodilo. Ovako, Žigmund je okupio veliku križarsku vojsku 1408. s kojom je konačno porazio buntovno hrvatsko i bosansko plemstvo.

Nakon Žigmundove pobjede, Ladislav Napuljski izdao je svoje pristaše u Hrvatskoj i Dalmaciji tako što je 1409. prodao Veneciji svoje kraljevsko pravo na Dalmaciju. Venecija je i ranije pokušavala silom zauzeti dalmatinske gradove i otoke, kao i gradove i otoke u Istri i na Kvarneru. Ovaj puta, međutim, Venecija je dobila priliku da od hrvatsko-ugarskog kralja kupi pravo na Dalmaciju. Nema veze što taj „hrvatski“ kralj nije bio Hrvat, već Talijan. Njega je dio hrvatskog plemstva izabrao za kralja Hrvatske i Dalmacije, baš kao što ga je dio ugarskog plemstva smatrao svojim vladarom. Ladislav je u očima svijeta bio zakoniti hrvatsko-ugarski vladar, kojega je za kralja u Zadru okrunio nadbiskup Ostrogona iz Ugarske. Dakle, on je po standardnoj proceduri postao hrvatsko-ugarski kralj. Pod svojom vlašću imao je i Dalmaciju. Kako je Žigmund u međuvremenu pobijedio u Hrvatskoj i Ugarskoj, Ladislav Napuljski prodao je Dalmaciju i svoja prava na nju Mlečanima (Venecijancima). Time su oni postali zakoniti gospodari Dalmacije.

Zašto je to važno? Venecija je sve do kraja 18. stoljeća vladala Dalmacijom potpuno legalno, zbog čega i dan-danas neki talijanski desničari smatraju da su Dalmacija, ali i Istra i Kvarner talijanske zemlje, jer je nad njima u prošlosti vlast imala Venecija. Sve to možemo zahvaliti nekim našim plemićima koji su bili toliko pametni pa su podržavali slabijeg kandidata (Ladislava Napuljskog) protiv jačeg (Žigmunda Luksemburškog ). Po nekoj logici, ljudi se obično stavljaju na stranu jačega, pogotovo kada se radi o važnim političkim pitanjima, kada se odlučuje o sudbini naroda i države.

Ipak, dio hrvatskog i ugarskog plemstva podržavao je slabijeg Ladislava protiv jačeg suparnika Žigmunda. Posljedica takve nerazborite odluke bio je građanski rat Ladislavovih i Žigmundovih pristaša potkraj 14. i početkom 15. stoljeća, koji je opustošio hrvatsko-ugarsko kraljevstvo i omogućio Veneciji da se bez borbe domogne toliko žuđenih dalmatinskih gradova i otoka za idućih par stotina godina.

Što se tiče Žigmunda, on kao hrvatsko-ugarski kralj nije nikome prodao ni jednu česticu hrvatske zemlje. Štoviše, Žigmund je i kasnije (1411.-1413., te 1418.-1420.) pokušavao oteti Dalmaciju Mlečanima, ali bezuspješno. Venecija ne samo da nije poražena već je uspjela zauzeti još neke gradove, poput Skradina, Ostrovice, Šibenika, Trogira, Splita, Kotora te otoke Brač, Hvar i Korčulu.36

Žigmund je imao uspjeha u stjecanju kruna pojedinih zemalja. Godine 1411. postao je rimsko-njemački car, a 1419. i kralj Češke. Svim tim zemljama vladao je do svoje smrti 1437. Nije imao sinova, već samo kćer Elizabetu.37 Ona se udala za Alberta Habsburgovca 1422. godine. Po Žigmundovoj želji, hrvatski i ugarski velikaši izabrali su njegova zeta Alberta za novoga kralja. Albert je od svoga tasta naslijedio i titule češkog kralja i njemačkog cara. On je bio prvi Habsburgovac koji je zavladao hrvatskim zemljama.38

Dinastija Habsburg vladat će nad politički podijeljenim hrvatskim zemljama sve do kraja Prvog svjetskog rata 1918. godine. Dolaskom Habsburgovaca na hrvatsko-ugarsko prijestolje završilo je vrijeme dinastičkih borbi za hrvatsko-ugarsku krunu. Ipak, Hrvati će mnogo propatiti od samovolje i apsolutizma Habsburgovaca u idućim stoljećima. Za austrijske vladare dinastije Habsburg, Hrvati su bili podložan narod koji ih je morao slušati bez pogovora. Tako to ide u povijesti. Ako jedan narod nema svoju poštenu i učinkovitu upravu, prije ili poslije stranac će doći i zagospodariti nad tim narodom. Povijest je puna takvih primjera.

2.7. Kako je nesloga bosanskih i hrvatskih velikaša pomogla Turcima Osmanlijama?

Herceg Hrvoje spominje se u jednom dokumentu iz 1376. kao knez i vjerni vitez hrvatsko-ugarskog kralja Ludovika I. Anžuvinca. Godine 1380. bosanski kralj Tvrtko I. dao mu je naslov velikog vojvode i posjede u župi Lašvi u središnjoj Bosni. Nakon smrti kralja Ludovika I., herceg Hrvoje borio se na strani protivnika Žigmunda Luksemburškog. Zbog toga mu je Ladislav Napuljski 1391. povjerio upravu nad Hrvatskom i Dalmacijom. Nakon krunidbe u Zadru 1403. godine za hrvatsko-ugarskog kralja, Ladislav Napuljski postavio je Hrvoja Vukčića za glavnog namjesnika u Ugarskoj, Hrvatskoj, Dalmaciji i Vrbaskoj banovini te ga imenovao hercegom Splita, darovavši mu uz to otoke Brač, Hvar i Korčulu. Od tada je Hrvoje nosio titulu „herceg Splita, potkralj Dalmacije i Hrvatske, veliki ban Vrbaske banovine i knez Donjih kraja.“ Žigmund Luksemburški kao hrvatsko-ugarski kralj poduzeo je veliki vojni pohod na Bosnu 1408. Tada je porazio buntovno bosansko plemstvo. Vojvoda Hrvoje, kako bi sačuvao živu glavu, predao se Žigmundu a ovaj mu je oprostio pobunu. Hrvoje je zadržao dotadašnje titule, upravu nad Splitom i naslov hercega te upravu nad mnogim gradovima, među njima i Požegom.39

Baš kao i u Hrvatskoj, moćna bosanska vlastela vodila je svoje ratove za prijestolje. Žigmund je s vojskom provalio u Bosnu 1410. Sukob je završio tako da je Žigmund priznao Ostoju za bosanskog kralja (vladao 1409.-1418.), a Ostoja je priznao Žigmunda za svoga vrhovnog vladara. Prilike se nisu smirile. Kada je velikaš Sandalj Hranić krenuo u pohod na Turke koji su već bili zauzeli jedan dio Srbije, Hrvoje Vukčić napao je Sandalja (umjesto da mu pomogne u pohodu protiv Turaka, op. a.). Pobuna Splita protiv Hrvojeve vlasti i napad na Sandalja bili su razlozi zbog kojih je Žigmund uzeo Split pod svoju izravnu vlast 1413. Hrvoju je još oduzeo Sansku župu u Bosni i dao je knezovima Blagajskim, a otoke Brač, Hvar, Vis i Korčulu dao je Dubrovniku. Kralj Žigmund proglasio je vojvodu Hrvoja nevjernikom i veleizdajicom, optuživši ga da se udružio s Turcima. Hrvoje se nakon toga doista priklonio Turcima. Godine 1414. turska vojska upala je u Bosnu, a jedan odred stigao je čak u okolicu Zagreba, što je bila jedna od prvih turskih provala u Hrvatsku. S Turcima je u Bosnu došao i kralj Tvrtko II., pa su u njoj bila dva vladara (Ostoja i Tvrtko II.), a zapravo je vladalo bezvlašće.40

Hrvoje je 1415. godine uz tursku pomoć porazio kod Doboja Žigmundovu vojsku. Tada se velikaš Sandalj Hranić pomirio s Hrvojem, a turski sultan priznao je Ostoju za kralja Bosne. Vojvoda Hrvoje umro je 1416. Njegove posjede uzeo je kralj, a posjede južno od Splita Hrvojev šurjak knez Ivaniš Nelipčić. Sukobi bosanskih velikaša nastavljeni su. Kralja Ostoju zamijenio je Stjepan Ostojić (vladao 1418.-1421.). Turci su tada pomagali Tvrtka II. i ubrzo ga doveli na prijestolje (vladao 1421.-1443.). Bosna, koja je dotada priznavala vlast kralja Žigmunda sada je priznavala i tursku vlast i plaćala Turcima godišnji danak. Propadala je polako i sigurno.41

Zašto je propadala? Zbog sukoba bosanskih velikaša koji su ratovali međusobno za krunu, što je dalo mogućnost najprije kralju Žigmundu, a kasnije i Turcima da se upletu u bosanske sukobe. Ti sukobi doveli su do gubitka bosanske samostalnosti a kasnije i do turskog osvajanja Bosne 1463. Hercegovina je pala pod osmansku vlast 1482. godine.42

Ista sudbina zadesila je i veliki dio Hrvatske. Turci su lako prodirali u oslabljenu i opustošenu hrvatsku zemlju. Zauzeli su Neretvansku krajinu 1499., a doprli su i do mora kod Trogira (1501.), Zadra, Nina i Splita. U razdoblju 1511.-1513. Turci su poharali kraj oko Modruša i zauzeli Srebrničku banovinu i kraj između Imotskog i Cetine te Sinj, a nametnuli su i danak Poljicima. U prodorima 1521.-1522. Turci su osvojili dio Srijema, Blagaj, Unac, Rmanj, Knin i Skradin, a 1523. pala je i Ostrovica, glavno uporište južno od Velebita.43

Nakon poraza ugarske vojske na Mohačkom polju i pogibije kralja Ludovika II. u sukobu s Turcima 1526. godine, postavilo se pitanje tko će biti novi hrvatsko-ugarski kralj. Hrvatsko plemstvo u Cetingradu 1. siječnja 1527. izabralo je Ferdinanda Habsburgovca za novog hrvatskog vladara. Slavonsko plemstvo izabralo je 6. siječnja 1527. ugarskog velikaša Ivana Zapolju za novog kralja na saboru u Dubravi kod Čazme. Uskoro je izbio rat između pristaša Ferdinanda i Zapolje. Turci su iskoristili priliku i nastavili sa osvajanjima hrvatskih krajeva. Oni su 1527.-1528. zauzeli Obrovac, Krbavu, Jajačku banovinu i Liku. Novi kralj Ferdinand Habsburški slabo je pomagao Hrvatsku, koju su tada branile utvrda Klis te Senjska i Bihaćka kapetanija. Nesloga hrvatskog i slavonskog plemstva oko toga tko će biti novi kralj išla je tako na ruku Turcima Osmanlijama, koji su osvojili velike dijelove hrvatskoga kraljevstva. Hrvatska je 1526. spala na teritorij od 50 tisuća kvadratnih kilometara, a sredinom 16. stoljeća na samo 20 tisuća kvadratnih kilometara površine (vidi kartu 2.).44

Karta 2. Kraljevina Hrvatska u 16. stoljeću. Svijetlo crvenom bojom označen je slobodni dio Hrvatske, koji je priznao vlast Habsburgovaca. Tamno crvenom bojom označeni su mletački posjedi na Jadranu, a ljubičastom bojom teritorij Dubrovačke Republike. Svijetlo plava, zelena i žuta boja označavaju područja koja su pala pod tursku (osmansku) vlast u 15.-16. stoljeću.

Rat Ferdinanda Habsburškog i Ivana Zapolje završio je 1538. mirom u Velikom Varadinu (danas Oradea u Rumunjskoj, op. a.). Zapolja je priznat za vladara u onom dijelu Ugarske koji je držao, dok je Ferdinandu priznato pravo na Slavoniju, Hrvatsku i Dalmaciju, a po Zapoljinoj smrti i pravo na Ugarsku. Tako je Ferdinand izašao kao pobjednik iz tog sukoba. Njegovu pobjedu platile su Hrvatska i Slavonija uz veoma visoku cijenu- mnoge krajeve u međuvremenu su zauzeli Turci, a stanovništvo je bježalo na sigurnija područja u slovenske pokrajine, Austriju i Ugarsku.45

Umjesto da se ujedine i zajednički odupru Turcima Osmanlijama, hrvatskom i slavonskom plemstvu bilo je važnije pitanje tko će im biti novi kralj. Mnogi od njih poginuli su u međusobnim sukobima Ferdinandovih i Zapoljinih pristaša, dok su njihova imanja kasnije zauzeli Turci. Tako su umjesto Ferdinanda Habsburškog i Ivana Zapolje mnogi Hrvati za vladara dobili turskog sultana. Dok se dvojica tuku, treći to koristi!

3. NOVI VIJEK

3.1. Hrvatska Pragmatička sankcija 1712. i neuspjelo dodvoravanje Habsburgovcima

Početkom 18. stoljeća Ugarski sabor počeo je vršiti pritisak na hrvatsku državnu posebnost. Godine 1708. Ugarski sabor (na kojem je mađarsko plemstvo imalo većinu, op. a.) zatražio je da hrvatski zakoni budu u skladu s ugarskim. Prihvaćanje tog ugarskog zahtjeva značilo bi za Hrvatsku gubljenje jednog bitnog obilježja državnosti: prava na svoje posebno zakonodavstvo. Zbog kuge koja je tada izbila kao i zbog otpora hrvatskih zastupnika na Ugarskom saboru to tada nije bilo odlučeno. Ugarski sabor također je tražio da se ukine hrvatska povlastica plaćanja samo polovice ratne daće (poreza, op. a.) od one daće koju je plaćala Ugarska.46

Da bi se oduprlo mađarskim zahtjevima, hrvatsko plemstvo zatražilo je oslonac u Beču. Na poticaj bečkog Dvora hrvatsko plemstvo okupljeno na Saboru 1712. izglasovalo je dokument pod nazivom hrvatska Pragmatička sankcija. Time je Sabor priznao pravo na prijestolje i na habsburšku krunu i ženskoj lozi Habsburgovaca. To je pravo priznalo onoj nasljednici koja će vladati nerazdjeljivim austrijskim područjem (Austrija, Štajerska, Koruška i Kranjska).47 Radilo se o tome da car Karlo III. tada još nije imao djece. On je htio svojim budućim potomcima osigurati pravo na prijestolje, bili oni sinovi ili kćeri.

Hrvatskom Pragmatičkom sankcijom htjela se istaknuti državna posebnost Hrvatske prema Ugarskoj. Kako je pisalo u pismu upućenom Karlu III. 15. ožujka 1712.:“Mi smo, doduše, kako zakoni kažu, zemlje pridružene Ugarskoj, ali joj nismo podanici. Nekada smo imali svoje rođene, a ne ugarske kraljeve. Nije nas Ugrima podvrgla nijedna sila, nijedno ropstvo, već se sami od svoje volje pokorismo, ne kraljevstvu, nego kralju njihovu.“ Dalje se u sankciji ističe da njihova kralja priznajemo dok bude gospodar Austrije te da nismo (Hrvati, op. a.) dužni nerazrješivo slijediti Ugarsku, jer „slobodni smo, a ne robovi.“48

Time je jasno izraženo da državna zajednica između Hrvatske i Ugarske stoji u ličnosti vladara. Dok oba kraljevstva imaju istog vladara, postoji i državna zajednica među njima. Čim nestane tog uvjeta, tada o njoj više ne može biti govora.49

Karlo III. prihvatio je hrvatsku Pragmatičku sankciju sa zadovoljstvom, ali ju nije potvrdio iz obzira prema Mađarima, čiji su predstavnici na saboru u Požunu (danas Bratislava u Slovačkoj, op. a.) glasno bučili protiv Hrvata i njihova saborskog zaključka. Vladar Karlo III. izdao je u Beču 16. svibnja 1712. diplomu kojom je pohvalio Hrvate i njihovu „djedovsku odanost“ prema Habsburgovcima i zajamčio sva njihova „prava, privilegije i sloboštine.“ Karlo III. zajamčio je u svoje ime i u ime svojih nasljednika da će se sva hrvatska prava poštivati i izvršavati.50

Mađarski politički predstavnici bili su ljuti na Hrvatski sabor, jer su smatrali da se tako važne odluke kao što je izbor vladara moraju donositi na Ugarskom saboru. On je za Mađare bio državni sabor, dok je Hrvatski sabor za njih bio kao neka pokrajinska skupština. Hrvatski političari su se odupirali takvom stavu i smatrali da je Hrvatski sabor po svojoj važnosti ravan ugarskome.

Karlo III. donio je Pragmatičku sankciju 19. travnja 1713. kao kućni zakon kojim se utvrđuje red nasljeđivanja krune i prijestolja u obitelji Habsburg. Pragmatička sankcija sadrži tri točke. Prva točka, zemlje i kraljevine habsburškog roda nikada se ne smiju dijeliti, to jest, pojedine zemlje unutar Habsburške Monarhije ne smiju sebi birati posebnog kralja između baštinika habsburške kuće. Druga točka, u zemljama Monarhije nakon smrti Karla III., ako ne bi ostavio sina imaju pravo doći na prijestolje njegove kćeri i njihovi zakoniti potomci po pravu primogeniture (prvorodstva, op. a.). Treća točka, ako izumre i ta loza Habsburgovaca, pravo na krunu imaju kćeri Karlova starijeg brata Josipa i njihovi potomci.51

Treba reći kako tada kćeri vladara nisu mogle samostalno upravljati državama. Politika je bila ponajprije muški posao, što znači da je u pravilu najstariji vladarev sin postao novi vladar nakon očeve smrti. Ako je vladar imao sina jedinca, on je postao vladar poslije svoga oca. Ukoliko vladar nije imao sinova, njegov najbliži muški rođak (stric, bratić, šurjak ili unuk) postao bi njegov nasljednik. Kćeri vladara, to jest princeze udavale su se za prinčeve i kraljeve drugih zemalja i tako su postajale kraljice. Rijetki su bili primjeri da se kraljica održi na vlasti bez supruga i da samostalno upravlja državom, kao što je bio slučaj Elizabete I., engleske kraljice koja je vladala od 1558.-1603. godine a da se nikada nije udala.

Stariji brat Karla III., Josip I. vladao je 1705.-1711. godine. Imao je dvije kćeri, Mariju Jozefinu, koja se udala za Frederika Augusta II., kneza Saske te Mariju Amaliju, koja se udala za Karla, kneza Bavarske. Ta dva kneza nisu htjeli priznati Pragmatičku sankciju iz 1713. Za njih je ta sankcija bila kršenje njihovih nasljednih prava, jer su oni bili oženjeni princezama iz dinastije Habsburg. Ipak, obje princeze su jako dobro prošle. Frederik August II. izabran je 1733. za poljsko-litvanskog kralja pod imenom August III. Saski, pa je Marija Jozefina postala kraljica Poljske i Litve. Njezina sestra Marija Amalija postala je njemačka carica nakon što je njezin suprug Karlo izabran za cara pod imenom Karlo VII. Marija Amalija je također bila kraljica Češke i kneginja Bavarske.52

Karlo III. dobio je kćerku Mariju Tereziju, koja se rodila 13. svibnja 1717. Vladaru je tada bila glavna briga da svojoj novorođenoj kćeri osigura nasljedstvo, to jest pravo na habsburšku krunu. Sve austrijske nasljedne zemlje (Koruška, Štajerska, Kranjska, Donja i Gornja Austrija, Tirol i druge pokrajine) prihvatile su Pragmatičku sankciju 1720.-1721. godine. U razdoblju 1727.-1738. mnoge europske zemlje prihvatile su sankciju, poput Rusije, Engleske, Danske, Nizozemske, Pruske, Njemačkog carstva i Francuske. Priznavanju Pragmatičke sankcije oduprle su se Bavarska i Saska.53

Iz svega dosada rečenoga, ispada da su Hrvati preko svog Sabora bili prvi ne samo u Habsburškoj Monarhiji već i u Europi koji su priznali nasljednike Karla III. za hrvatske kraljeve ili kraljice. Karlo tada nije imao djece, ali se nadao da će ih imati u budućnosti. Prema tome, Hrvati su prije svih prihvatili unaprijed Karlove buduće potomke za svoje vladare. Time su hrvatski plemići na Saboru pokazali vjernost Habsburgovcima, iako oni to nisu zaslužili. Naime, Habsburgovci nikada nisu išli na ruku Hrvatima. Zahtjevi Hrvatskog sabora gotovo redovito su bili odbijani od strane bečkog dvora.

Sjetimo se samo urote bana Petra Zrinskog i Frana Krsta Frankopana, koja je neslavno završila njihovim pogubljenjem 1671. godine. Urota je pokrenuta upravo zbog apsolutizma Habsburgovaca, koji su u Hrvatskoj htjeli vladati bez učešća bana i Sabora. Umjesto da krenu u oslobađanje hrvatskih krajeva pod osmanskom vlašću, hrvatski su vojnici u habsburškoj vojsci morali za interese Habsburgovaca ratovati diljem Europe.54 Jamstvo Karla III. kako će on i njegovi nasljednici poštivati i braniti prava i sloboštine hrvatskog kraljevstva ostalo je mnogo puta samo mrtvo slovo na papiru. i Ugarskoj.

Dok su Hrvati požurili da unaprijed, prije svih priznaju Karlove nerođene nasljednike za buduće hrvatske vladare (što je za mene najobičnije dodvoravanje, da ne kažem ulizivanje), Mađari se nisu žurili s prihvaćanjem Pragmatičke sankcije. Ugarski sabor je 1687. godine priznao pravo nasljedstva samo muškim članovima dinastije Habsburg. Mađarsko plemstvo bilo je protiv promjene tog zaključka.55

Na Ugarskom saboru u Požunu 1714.-1715. ugarski staleži zajamčiše sebi po zakonskom članku III. pravo slobodnog izbora novog vladara nakon što izumre muška loza Habsburgovaca. To znači da Mađari nisu htjeli prihvatiti Pragmatičku sankciju Karla III., po kojoj i njegove kćeri (ako ih bude imao) mogu biti nasljednice prijestolja i krune. Hrvatski predstavnici na saboru u Požunu tražili su ne samo da se prihvati vladareva sankcija, već i da se ozakoni nekompetencija Ugarskog sabora u pitanjima unutarnjeg zakonodavstva Kraljevine Hrvatske. Ovaj zahtjev ugarski staleži prihvatili su bez protivljenja, pa je tako donesen zakonski članak 120. (CXX) od godine 1715. Taj je članak otada bio jedno od najvažnijih prava hrvatskoga kraljevstva i jasan dokaz njegove političko-teritorijalne samostalnosti.56

Članak 120. iz 1715. značio je da Ugarski sabor nije nadležan u unutarnjim pitanjima koja su se ticala građanske Hrvatske i Slavonije. Tu su vlast imali isključivo hrvatski ban i sabor.Dok su hrvatski plemići samo tako prihvatili unaprijed za svoje zakonite vladareve buduću djecu Karla III. bez obzira hoće li to biti sinovi ili kćeri, mađarski političari nisu htjeli žuriti sa zaključcima. Oni su čekali da vide što će se dogoditi u budućnosti. Ako Karlo III. umre bez nasljednika ili bude imao samo kćerku, onda Mađari imaju pravo prema zaključku Ugarskog sabora iz 1687. birati sebi novog vladara. S obzirom da je Ugarska mnogo trpjela od apsolutističke vladavine Habsburgovaca, Mađari nisu htjeli samo tako pristati na vladareve zahtjeve, za razliku od Hrvata, koji su uvijek bili poslušni Habsburgovcima, bez obzira kako oni loše tretirali Hrvatsku i njezin narod.

Poslije rođenja Marije Terezije 1717. i nakon što su austrijske zemlje Monarhije priznale vladarevu Pragmatičku sankciju tijekom 1720.-1721., Mađarima nije preostalo ništa drugo nego da i sami priznaju tu sankciju. Na saboru u Požunu mađarski zastupnici prihvatili su Karlovu sankciju već na prvoj sjednici (30. lipnja 1722.) bez ikakve rasprave. Kasnije je taj zaključak sastavljen u dva zakonska članka (I. i II. članak od 1723.), što je potvrdio i vladar Karlo III. Ugarski sabor istaknuo je u svom zaključku da prihvaća kao nasljednike ugarske krune i žensku lozu Habsburgovaca. Tako će baštinik ili baštinica habsburške kuće prema redu nasljeđivanja krune u svim budućim slučajevima biti okrunjena ili okrunjen kao nesumnjivi kralj Ugarske i njoj pridruženih dijelova, kraljevina i zemalja (mislilo se tu na Hrvatsku, op. a.), koji se također imaju smatrati kao nerazdruživi. Ugarski sabor priznao je i nerazrješivu vezu s Karlovim austrijskim nasljednim zemljama, dok je vladar njima priznao pravo da nakon što izumre muška i ženska loza dinastije Habsburg, Ugarska i Hrvatska mogu opet birati novoga kralja. Oba ta članka (I. i II. iz 1723.) postadoše temeljnim zakonom u odnosu Ugarske i Hrvatske s austrijskim zemljama.57

U ugarskoj Pragmatičkoj sankciji bitne su dvije točke. Prvo, zemlje kraljevine Ugarske smatraju se nerazdruživima. U te zemlje spadale su Hrvatska, Slovačka, današnja Vojvodina i Erdelj ili Transilvanija, pokrajina na istoku Ugarske, gdje su živjeli Mađari i Rumunji. Sve su to bile zemlje kojima su u srednjem vijeku vladali ugarski kraljevi. Te zemlje nazivale su se još i zemlje krune svetog Stjepana. One su trebale ostati zajedno, u jednoj političkoj vezi. To je značilo da što se tiče mađarske strane, nije bilo ni govora da se neka od tih zemalja odvoji. Dakle, Hrvatska i Slavonija bile su smatrane dijelovima kraljevine Ugarske kao „pridružene strane“ (latinski „partes adnexae“).

Druga bitna točka ugarske Pragmatičke sankcije je nerazdruživost ugarskih zemalja s austrijskim nasljednim zemljama kojima su vladali Habsburgovci. U toj točki mađarski političari išli su na ruku Karlu III. i njegovim nasljednicima. U prvoj točki Karlo III. je udovoljio mađarskom plemstvu. Dakle, prema austrijskoj Pragmatičkoj sankciji (koju je donio Karlo III.) i ugarskoj Pragmatičkoj sankciji Habsburška Monarhija je bila jedinstvena država, koja je okupljala austrijske i ugarske zemlje u jednu političku cjelinu, dok je kraljevina Ugarska morala ostati jedinstvena, bez prava pojedinih zemalja da se odvoje od nje.

A što je s hrvatskom Pragmatičkom sankcijom? Ona je trebala biti izraz hrvatske političke nezavisnosti prema kraljevini Ugarskoj, dokaz da su kraljevine Hrvatska i Slavonija posebne kraljevine, a ne tek prirepak Ugarske. Međutim, Karlo III. je iznevjerio nadanja hrvatskog plemstva jer nije priznao (sankcionirao) hrvatsku sankciju iz obzira prema Mađarima, ali je zato sankcionirao kao valjanu ugarsku Pragmatičku sankciju. Bio je to udarac za hrvatsku stranu.

Kako se je prema Hrvatima i Mađarima ponašala Marija Terezija kao carica? Ona je naslijedila svoga oca Karla III. nakon njegove smrti 1740. godine. Marija Terezija vladala je punih 40 godina (1740.-1780.). Provodila je politiku centralizma, to jest sama je donosila mnoge važne odluke bez da je pitala zemaljske sabore za mišljenje. Sabori nisu sazivani, jer je vladarica slala svoje naredbe hrvatskim i ugarskim županijama. Započela je i proces germanizacije hrvatskog plemstva kako bi ga privukla sebi i otuđila od naroda. Marija Terezija je od pape Klementa XIII. 1758. godine dobila naslov „apostolski kralj“ i pravo da imenuje crkvene dostojanstvenike (biskupe i nadbiskupe) na području Monarhije.58

Marija Terezija osnovala je Hrvatsko kraljevsko vijeće 1767. kao vladu za Hrvatsku sa sjedištem u Varaždinu. Godine 1776. Vijeće je premješteno u Zagreb. Carica je davala prednost Vijeću u odnosu na Sabor. Vijeće je često puta ispunjavalo njezine naredbe koje su stizale iz Beča. Na taj način, carica je zaobilazila mišljenje Sabora i vladala Hrvatskom po svojoj volji. Međutim, Marija Terezija ukinula je Hrvatsko kraljevsko vijeće 30. srpnja 1779. i stavila Hrvatsku pod upravu Ugarskog namjesničkog vijeća (tadašnje ugarske vlade, op. a.). Time je carica išla na ruku Mađarima i omogućila ugarskoj vladi da dobije vlast nad Hrvatskom.59

Marija Terezija je 9. kolovoza 1776. odlučila da se grad i luka Rijeka pripoje Kraljevini Hrvatskoj. Radost Hrvata nije dugo trajala. Naime, carica je htjela da Rijeka zadrži poseban položaj kao slobodna luka u interesu pomorske trgovine. Zato se Marija Terezija obratila na grad Rijeku i na hrvatsku vladu da joj daju prijedloge kako to urediti. Hrvatska vlada je predložila u sporazumu s Rijekom „neka se grad Rijeka s kotarom i nadalje smatra kao odijeljeno, svetoj kruni Kraljevine Ugarske pridruženo tijelo.“ Vladarica je gradu Rijeci izdala diplomu 23. travnja 1779., kojom se uređuje riječka autonomija. U diplomi su doslovno navedene riječi iz prijedloga hrvatske vlade.

Rijeka se imala smatrati s obzirom na njezinu autonomiju, a u skladu s vladaričinim riječima samo zasebnim dijelom zajedničke ugarsko-hrvatske krune, a da nije bila još odvojena iz teritorija hrvatskoga kraljevstva. Međutim, kad je Marija Terezija iste godine (1779.) ukinula Hrvatsko kraljevsko vijeće kao hrvatsku vladu, tada je i Rijeka stavljena pod upravu Ugarskog namjesničkog vijeća kao tadašnje ugarske vlade. Na toj činjenici su kasnije Mađari zasnovali svoju tvrdnju kako je Marija Terezija tobože 1779. pripojila Rijeku neposredno Ugarskoj, izdvojivši je iz teritorija hrvatskoga kraljevstva.60 Ukidanjem Hrvatskog kraljevskog vijeća i stavljanjem Hrvatske te grada Rijeke i njezina kotara pod upravu Ugarskog namjesničkog vijeća, Marija Terezija je „zahvalila“ hrvatskom plemstvu što su je prije svih, još i prije njezina rođenja izabrali za svoju buduću vladaricu na temelju hrvatske Pragmatičke sankcije iz 1712. godine.

Nemojmo zaboraviti ni naivnost onoga tko je sastavio prijedlog teksta o autonomiji grada Rijeke. Umjesto što je u prijedlogu pisalo da Rijeka bude „svetoj kruni Kraljevine Ugarske pridruženo tijelo“ moglo je pisati da Rijeka bude „slobodna luka u sklopu Kraljevine Hrvatske“ ili tako nekako. Samim spominjanjem Kraljevine Ugarske već se išlo na ruku Mađarima koji su trebali Rijeku kao svoju izvoznu luku. Prema tome, ne samo carica Marija Terezija već i netko nepromišljen u tadašnjoj hrvatskoj vladi išao je na ruku mađarskim zahtjevima. Takvih pojedinaca koji su više radili u korist stranaca nego li u interesu svoga naroda imali smo još tijekom povijesti. Godine 1102. hrvatsko plemstvo izabralo je Kolomana za hrvatskog kralja. Doista, zašto bi Hrvati imali kralja iz svog naroda kad to može biti Mađar?

Tijekom posljednjih 30 godina bili smo svjedoci kako su brojna hrvatska poduzeća i banke bila kupljena od stranaca. Zašto bi ta poduzeća bila u rukama naših poduzetnika, kad s njima mogu upravljati stranci? Ista je to politika nebrige koja Hrvate dovodi u ovisnost o strancima, kako nekada tako i danas. Narod koji se pokorava tuđim interesima umjesto da vodi brigu o svojoj dobrobiti ne može napredovati!

Godine 1867. sklopljena je Austro-ugarska nagodba između cara i kralja Franje Josipa i mađarskih vladajućih krugova. Temelj Nagodbe bila je austrijska i ugarska Pragmatička sankcija. Prema Nagodbi, Habsburška Monarhija preuređena je kao Austro-Ugarska. U toj državi, sačuvano je političko jedinstvo austrijskih i ugarskih zemalja Monarhije u skladu s austrijskom Pragmatičkom sankcijom iz 1713., a istovremeno je sačuvano i jedinstvo ugarskih zemalja, to jest zemalja krune svetog Stjepana u skladu s ugarskom Pragmatičkom sankcijom iz 1722.-1723. Hrvatska Pragmatička sankcija koja je isticala posebnost kraljevine Hrvatske prema Ugarskoj ostala je mrtvo slovo na papiru, baš kao i zahtjevi Hrvatskog sabora tijekom 19. stoljeća da se politički ujedine sve hrvatske zemlje pod vlašću bana i sabora, to jest građanska (banska) Hrvatska i Slavonija, Vojna krajina, Dalmacija, Međimurje, Rijeka sa svojim kotarom, kvarnerski otoci i Istra do rijeke Raše. Građanska Hrvatska i Slavonija dobile su tek ograničenu autonomiju u sklopu Ugarske na temelju Hrvatsko-ugarske nagodbe iz 1868. godine.61

3.2. Hrvatski sabor 1790. i predaja Hrvatske pod mađarsku upravu

Mariju Tereziju naslijedio je njezin sin Josip II., koji je vladao deset godina (1780.-1790.). On je također provodio društvene reforme s ciljem jačanja države. Katoličku Crkvu u Monarhiji podvrgnuo je nadzoru državnih vlasti i ukinuo mnoge crkvene redove i samostane koji nisu služili nekoj društvenoj svrsi (na primjer njegovanju bolesnika ili nastavi). Godine 1781. donio je Edikt o vjerskoj snošljivosti. Prema njemu su pripadnici svih vjera postali ravnopravni. Habsburška Monarhija bila je većinski katolička država, pa su tim Ediktom s katolicima postali ravnopravni protestanti, pravoslavni i Židovi u Monarhiji. Josip II. 1784. donio je odluku da njemački jezik za tri godine postane službeni jezik državne uprave i javnoga života u cijeloj Monarhiji. Protiv te odluke pobunile su se hrvatske i ugarske županije, pa ih je vladar ukinuo 1785. Hrvatska i Ugarska tada su razdijeljene u deset okružja. U Hrvatskoj je predstavnik Josipova apsolutizma bio njegov povjerenik grof Franjo Balassa. Josip II. ukinuo je kmetstvo 1785. godine. Kmet je postao osobno slobodan. Mogao se slobodno seliti i ženiti, učiti zanat ili polaziti školu, ali nije postao vlasnik zemlje koju je obrađivao. Vladar je reformirao sudstvo i porezni sustav.62

Nastojeći njemački jezik učiniti službenim za cijelu Habsburšku Monarhiju, Josip II. je nehotice potaknuo mađarski nacionalizam. Zašto bi u Ugarskoj službeni jezik bio njemački, kad može biti mađarski? Mađarsko plemstvo odlučilo je stvoriti mađarsku nacionalnu državu od Karpata do Jadrana. Ako je Josip II. htio cijelu Monarhiju pretvoriti u jednu njemačku državu, zašto onda ne bi i Mađari pokušali od Ugarske napraviti Veliku Mađarsku? Tako je Josipov apsolutizam probudio velikomađarski nacionalizam.

Hrvatski sabor sastao se 12. svibnja 1790. godine kako bi raspravio što dalje učiniti. Pod predsjedanjem bana Ivana Erdödyja, sabor je zaključio da se za Hrvatsku i Ugarsku treba osnovati zajednička vlada, koja će paziti da se ništa ne dogodi što bi bilo u suprotnosti s ustavom i zakonima Hrvatske i Ugarske. Takav odnos između Hrvatske i Ugarske imao je trajati dok se ne oslobode oni dijelovi Hrvatske što su ih tada držali Turci i Mlečani, tako da se uzmogne naći na okupu dovoljan broj županija za uređenje posebne hrvatske vlade. Sve dok se to ne dogodi, šest hrvatsko-slavonskih županija (Zagrebačka, Križevačka, Varaždinska, Virovitička, Požeška i Srijemska) primat će naloge od ugarske vlade. Tako su Hrvati onaj neustavni čin Marije Terezije od 1779. (kada je ukinula Hrvatsko kraljevsko vijeće kao hrvatsku vladu i Hrvatsku stavila pod upravu Ugarskog namjesničkog vijeća, to jest ugarske vlade, op. a.) sami na svom saboru sankcionirali. Osim toga, Hrvatski sabor još je zaključio da se pitanje daće (poreza, op. a.) za uzdržavanje vojske koji se izravno daje kralju mora ubuduće raspraviti i prihvatiti samo na Ugarskom saboru, ali odvojeno od ugarske ratne daće.63

Pokušaji germanizacije i apsolutistička vladavina Marije Terezije i Josipa II. utjecali su na hrvatsko plemstvo da se stave pod zaštitu Ugarske. Hrvatska je 1790. bila tako teritorijalno mala, bez krajeva koji su okupirali Turci i Mlečani (Venecijanci). Mislilo se na zapadni dio današnje BiH, koji je u srednjem vijeku bio u sastavu hrvatskog kraljevstva, dok se Bosna nije osamostalila kao država. Mlečani su potkraj 18. stoljeća vladali Dalmacijom, zapadnom obalom Istre i Kvarnerom. Plemstvo okupljeno na Saboru nadalo se da će jednog dana ti krajevi biti oslobođeni i vraćeni u sastav Hrvatske, pa će tada Hrvatska biti dovoljno velika i jaka da se može urediti posebna hrvatska vlada.

Po mom mišljenju, hrvatsko plemstvo nikako nije smjelo donijeti odluku da hrvatsko-slavonske županije od 1790. do daljega primaju naredbe od ugarske vlade. To je samo navelo Mađare na zaključak kako Hrvati odustaju od svoje samostalnosti, to jest, oni su odlučili postati dio mađarskog naroda. Naravno da banu Ivanu Erdödyju i drugim hrvatskim političarima takvo što nije bilo ni na kraj pameti. Ipak, bila je to prilično zlosretna odluka, jer stavljajući Hrvatsku pod zaštitu ugarske vlade, to jest Ugarskog namjesničkog vijeća kako bi se ona zaštitila od samovolje i apsolutizma Habsburgovaca, hrvatsko plemstvo dalo je povoda mađarskim političarima da pokušaju pomađariti Hrvatsku preko jezika.

Na zajedničkom hrvatsko-ugarskom saboru u Budimu 1790. mađarsko plemstvo tražilo je da se mađarski kao službeni jezik uvede u Hrvatsku, čemu su se oduprli hrvatski zastupnici. Nametanje tuđeg jezika (mađarskog) za njih je bio „biljeg ropstva.“ Mađari su postavili i pitanje pripadnosti Slavonije. Hrvatski zastupnici dokazivali su kako je Slavonija oduvijek bila dio Hrvatske. Mađarski zastupnici tražili su i da se protestantima u Hrvatskoj daju građanska prava kao što ih imaju protestanti u Mađarskoj. Hrvatski zastupnici bili su protiv toga, jer prema starim hrvatskim zakonima i kraljevskim potvrdama (počevši od 1608.) nema mjesta protestantima u Hrvatskoj i Slavoniji. Hrvatski zastupnici žestoko su branili hrvatske interese, ne dopuštajući Mađarima da svoje stavove nametnu Hrvatskoj. Rezultat toga bio je da su mađarski jezik kao službeni i građanska prava za protestante ostali ograničeni na Ugarsku.64

Josipa II. na prijestolju je naslijedio njegov mlađi brat Leopold II. Prilikom krunjenja Leopolda II. za hrvatsko-ugarskog kralja u Požunu u studenom 1790. godine, sabor u Požunu na kojem su bili zastupnici iz Ugarske i Hrvatske donio je neke važne odluke. U pogledu jezika, odlučeno je da se mađarski jezik odmah uvede u gimnazije, akademije i na sveučilište, a u ugarskim oblastima neka se zasada još koristi latinski jezik. Hrvatski predstavnici tražili su da županije zagrebačka, križevačka i varaždinska i dalje ostanu pod upravom Ugarskog namjesničkog vijeća, kako je to odredila još carica Marija Terezija 1779. Uz to, hrvatski zastupnici tražili su da u tom Vijeću budu i predstavnici Hrvatske zajedno s banom. U pogledu ratne daće, hrvatski zastupnici tražili su da se o njoj odlučuje samo na zajedničkom (hrvatsko-ugarskom, op. a.) saboru, ali ipak posebno od ugarske ratne daće. Leopold II. prihvatio je i sankcionirao sve zaključke sabora u Požunu 13. ožujka 1791. godine.65

Treba reći jednu važnu stvar. Na zajedničkom saboru u Požunu i u Budimu-Pešti, sve do 1848. godine hrvatski zastupnici imali su pravo kolektivnog zastupanja Hrvatske. Oni su bili manjina prema mađarskim zastupnicima, pa da ih mađarska većina ne bi preglasala, hrvatski zastupnici imali su to pravo. Pravo kolektivnog zastupanja značilo je da ako bi mađarska većina bila za donošenje nekog zakona, kao što je bio slučaj 1790., kada su htjeli uvesti mađarski kao službeni jezik u Hrvatskoj i Ugarskoj, hrvatski zastupnici mogli su se usprotiviti tom zaključku. Tako je bilo i 1790. godine. Zbog otpora hrvatskih zastupnika, mađarski je postao službeni jezik u Ugarskoj, ali ne i u Hrvatskoj. Hrvatski zastupnici branili su tada latinski kao službeni jezik, jer hrvatski narodni govor još nije bio reformiran tako da može biti uzdignut na nivo književnog jezika.

Hrvatski sabor 1791. istaknuo je potrebu da se hrvatski jezik predaje u svim školama, a zatražio je i ukidanje Vojne krajine i Ugarskoga primorja (Rijeka i njezin kotar, op. a.), čemu su se usprotivili bečki dvor i mađarsko plemstvo. Porast narodne ideje u Hrvata očitovao se i u mogućnosti da se mađarskim jezičnim zahtjevima odgovori „rođenim hrvatskim jezikom,“ kako je navijestilo plemstvo u Križevačkoj županiji.66 Bila je to dobra ideja, koju će provesti u djelo Ljudevit Gaj 1830-ih godina tako što će reformirati hrvatski jezik i pravopis.

Vojna krajina nalazila se na području Like, Banovine, Korduna, Posavine te na širem području Đurđevca i Bjelovara. Taj prostor bio je vojna zona koja je štitila ostatak Hrvatske i Habsburške Monarhije od mogućih turskih provala iz Bosne. Vlast u Vojnoj krajini imala je austrijska vojska. Ukidanjem Vojne krajine ona bi se sjedinila s građanskom (banskom) Hrvatskom i Slavonijom pod upravom bana i Sabora u Zagrebu, što Habsburgovci nisu htjeli dopustiti. Njima je odgovaralo da Vojna krajina bude pod kontrolom austrijske vojske, to jest bečkog dvora, jer su hrvatski krajišnici bili dobri vojnici, koji su se u austrijskoj vojsci borili diljem Europe za interese Habsburgovaca. Vojna krajina bit će potpuno ukinuta tek 1881. godine. Mađarski politički krugovi također se nisu htjeli odreći vlasti nad Rijekom i njezinim kotarom, jer im je Rijeka bila važna izvozna luka.

Kako bi se barem malo udovoljilo mađarskoj strani, Hrvatski sabor je 1791. donio odluku da se u pučkim (osnovnim, op. a.) i srednjim školama u Hrvatskoj i Slavoniji uči mađarski jezik kao neobavezni predmet, to jest da ga uče oni koji misle da će od toga imati koristi.67

Još par riječi o pokušajima mađarizacije Hrvatske. Koliko god Hrvati osuđivali mađarizaciju, treba reći da su i sami Hrvati tome dali povoda. Hrvatsko plemstvo izabralo je ugarskog kralja Kolomana 1102. za hrvatskog vladara. Idućih stoljeća hrvatsko se plemstvo orodilo s mađarskim plemstvom putem bračnih veza. Hrvati i Mađari zajedno su se borili protiv Turaka od 15. do 17. stoljeća. Nikola Šubić Zrinski poginuo je 1566. braneći Siget, grad u Mađarskoj, zbog čega ga Mađari smatraju svojim nacionalnim junakom. Hrvatski sabor stavio je Hrvatsku pod upravu Ugarskog namjesničkog vijeća 1790. godine. Nakon nešto manje od 700 godina zajedničkog života (1102.-1790.) u hrvatsko-ugarskoj državnoj zajednici, koja je potvrđena i ugarskom Pragmatičkom sankcijom iz 1722.-1723. godine, Mađari su počeli tretirati Hrvatsku kao dio Mađarske. Toliko dugo smo s njima živjeli zajedno, dijelili dobro i zlo da su nas počeli smatrati dijelom svoga naroda. No hrvatski je narod zadržao nacionalnu svijest i nije se htio odreći svoje nacionalne posebnosti, kako potkraj 18. stoljeća, tako ni kasnije.

3.3. Utjecaj Napoleonove Francuske na hrvatski narodni preporod

Napoleon Bonaparte, francuski vojskovođa i car krajem 18. i početkom 19. stoljeća širio je svoju vlast i ideje Francuske revolucije po Europi. Osvojio je Italiju, Portugal, Španjolsku, Belgiju, Nizozemsku, veći dio Njemačke, Poljsku (tada zvanu Varšavsko Vojvodstvo) a izvan Europe Egipat. Napoleonovi najveći neprijatelji bili su Velika Britanija, Austrija (to jest Habsburška Monarhija), Pruska i Rusija.68

Napoleon je porazio Austriju u ratu 1792.-1797. Mirom u Campoformiju 1797. Austrija je ustupila Francuskoj Belgiju i Lombardiju (pokrajinu u sjevernoj Italiji, op. a.). Zauzvrat je Austrija stekla Veneciju i njezine posjede na hrvatskoj obali od Istre do Boke kotorske. Napoleon je zauzeo Veneciju i 12. svibnja 1797. ukinuo Mletačku Republiku.69 Bio je to kraj Venecije kao nezavisne države i pomorske sile. Bez obzira što je osvojio Veneciju, Napoleon ju je prepustio Austriji prema odredbama mira u Campoformiju. Samo mjesto Campoformido danas je grad na sjeveroistoku Italije, u provinciji Udine.

Austrija je doživjela još jedan veliki poraz protiv Napoleonove Francuske u bici kod Austerlitza 1805. godine. Mirom u Požunu iste (1805.) godine Austrija je ustupila Francuskoj Veneciju i njezine bivše posjede u Hrvatskoj (zapadna Istra, kvarnerski otoci, Dalmacija, Boka kotorska). Francuska vojska spustila se duž dalmatinske obale sve do Dubrovnika i zauzela grad 26. svibnja 1806. Dubrovačka Republika formalno je ukinuta 31. siječnja 1808. Stečene hrvatske krajeve Napoleon je priključio svojoj Kraljevini Italiji. Za upravitelja u Zadru imenovan je Mlečanin Vicenzo (Vicko) Dandolo, a za vojnog zapovjednika general Auguste de Marmont. Dandolova uprava težila je talijanizaciji Dalmacije.70

Od hrvatskih i slovenskih teritorija koje su zauzeli Francuzi su formirali takozvane Ilirske pokrajine (vidi kartu 3.). Tada se vjerovalo da su narodi na ovim prostorima potomci Ilira, pa će i Ljudevit Gaj svoj preporod umjesto hrvatskim nazvati ilirskim preporodom. Ilirske pokrajine postojale su kratko vrijeme (1809.-1813.). Unutar Ilirskih pokrajina bile su zemlje koje je Austrija morala predati Francuskoj mirom u Schönbrunnu pokraj Beča 1809., nakon još jednog izgubljenog rata protiv Napoleona. Bile su tu zapadna Koruška s Villachom, Goriška, Trst, Kranjska s Pazinskom grofovijom te civilna i vojna Hrvatska između Save i mora. Pokrajine su ujedno obuhvatile i prijašnje francuske posjede na Jadranu: Dubrovnik, bivšu mletačku Dalmaciju i mletačku Istru. Sjedište generalnog guvernera, najčešće vojne osobe bilo je u Ljubljani do 1813., a nakon toga u Trstu. U Ljubljani je bila i Vlada Ilirskih pokrajina. Te pokrajine bile su 1811. razdijeljene na šest civilnih pokrajina (Koruška, Kranjska, Istra, civilna Hrvatska, Dalmacija i Dubrovnik) te jednu vojnu pokrajinu (Vojna krajina).71 Ostatak Hrvatske između Save i Drave ostao je u Habsburškoj Monarhiji, to jest pod upravom Austrije.

Karta 3. Ilirske pokrajine.

Francuzi su u duhu ideja Francuske revolucije uvodili mnoge promjene. Francuska vlast ukinula je staleške razlike i izjednačila sve ljude pred sudovima. Ukinula je vlastelinsku sudbenost i mučenje okrivljenika. Uvela je građanski brak i ukinula srednjovjekovne bratovštine (udruženja vjernika-laika, op. a.) i crkvenu desetinu. Izjednačivši sve ljude po poreznoj obvezi, vlast je pomogla seljacima. Vicko Dandolo kao upravitelj u Dalmaciji promicao je sadnju duhana i krumpira te podupirao razvoj stočarstva i zdravstva. Nastojao je povećati trgovanje i izvoz vina, ulja i ribe. Dandolo je uveo redovite sajmove po većim gradovima, redovitu poštansku službu i počeo graditi ceste. Sagrađene su ceste Knin-Trilj-Vrgorac-Metković prema Dubrovniku, zatim ceste Skradin-Zadar, Skradin-Šibenik-Trogir-Split i Solin-Split. Nova je vlast nastojala razviti i školstvo. U Zadru je utemeljila visoku školu, a u Zadru, Šibeniku, Trogiru, Splitu, Makarskoj, Hvaru i Krku gimnazije. Predviđala se i gradnja mnogih pučkih škola, ali je ta ideja ostala neostvarena jer općine nisu mogle financijski izdržavati škole. U školama je ukinut vjeronauk.72

Francuske vlasti bile su protuvjerski raspoložene. Neke crkve i samostani bili su zatvoreni i bilo je zabranjeno ređenje mladih svećenika. Nastojeći suzbiti utjecaj Katoličke Crkve, francuska vlast okrenula je katoličko svećenstvo i redovništvo protiv sebe. Katolički kler širio je anti-francusku propagandu među narodom. Osim toga, sve veći porezi i novačenje Hrvata u francusku vojsku bili su dodatni razlozi zašto Hrvati u Ilirskim pokrajinama nisu voljeli francusku vlast. Građanski stalež koji bi podupirao promjene bio je slab, jer je većina stanovništva tada živjela na zemlji i bavila se poljoprivredom. Zbog toga su 1806.-1807. buknuli ustanci u Dalmaciji protiv francuske vlasti, ali su svi ustanci brzo bili ugušeni.73

Od cesta koje su dale sagraditi francuske vlasti jedna od najvažnijih svakako je Lujzinska cesta od Karlovca do Rijeke, dovršena 1811. godine. Cesta je nazvana po Napoleonovoj drugoj supruzi Mariji Lujzi. Ono na čemu treba zahvaliti Francuzima jest njihov veliki doprinos poticanju razvoja pismenosti u Hrvata. Ne samo što su francuske vlasti u Ilirskim pokrajinama otvarale škole i u osnovne škole u hrvatskim krajevima uvele hrvatski jezik kao nastavni, već je guverner Pokrajina maršal Marmont podupirao rad na standardizaciji hrvatskog jezika kako bi ga učinio službenim. Šime Starčević je 1812. u Trstu tiskao hrvatsko-francuski rječnik i dvije jednostavne gramatike hrvatskog jezika namijenjene novom pučkom školstvu. Njegov pravopis bio je najjednostavniji i najprihvatljiviji prije pravopisne reforme Ljudevita Gaja. Svojim ukupnim radom Šime Starčević jedan je od prethodnika hrvatskog narodnog preporoda.74

Prije Starčevićeva rječnika, 12. srpnja 1806. godine počeo je izlaziti tjednik „Il Regio Dalmata-Kraglski Dalmatin,“ dvojezične novine. Na lijevoj strani novina bio je tiskan tekst na talijanskom jeziku, a na desnoj strani isti tekst na hrvatskom. Odluku o pokretanju novina donio je sam car Napoleon Bonaparte.

Svaki broj imao je po osam stranica. Od prvog broja izlazio je subotom i tiskan je u tiskari Antona Luigia Battare u Zadru. Hrvatski jezik se u novinama nazivao „Arvazki jezik.“ Od kraja 1807. do kraja kolovoza 1809. novine su izlazile petkom, no tada se počinju neredovito tiskati. Novine su bile službeno glasilo francuskih vlasti u okupiranim područjima. U njima su objavljivani članci iz područja demografije, gospodarstva, kulture, školstva, odgoja, politike, povijesti, prava, religije, vojnih znanosti i zakonodavstva. Novine su ukinute 1. travnja 1810. Ukupno je izašlo 176 brojeva „Kraljskog Dalmatina.“ Prvi urednik novina bio je dominikanac Nikola Dominik Budrović. List su uređivali pisac i publicist Bartolomeo Benincasa, zatim istaknuti hrvatski intelektualac iz Zadra Ivan Kreljanović Albinoni, a tekstove su prevodili zadarski franjevci Andrija Kadčić, Paško Jukić i Nikola Sandrić.

„Kraljski Dalmatin“ imao je veliki utjecaj na buđenje nacionalne svijesti u Hrvata, prvenstveno u Dalmaciji, ali i šire. Bio je čitan među lokalnim hrvatskim stanovništvom. Same novine svojim postojanjem dokazale su da hrvatski jezik nije manje vrijedan u odnosu na druge jezike. Štoviše, uz francuski jezik, hrvatski ili kako se tada reklo „ilirski“ jezik bio je drugi službeni jezik Ilirskih pokrajina.75

Sve što je lijepo, kratko traje! Francuska vlast učinila je više za društveno-gospodarski napredak hrvatskih krajeva južno od Save u samo osam godina (1805.-1813.) nego što su austrijske i mletačke vlasti učinile stoljećima prije. Od svih okupatora koji su ikada došli u Hrvatsku, šaljivo rečeno, Francuzi su se pokazali najboljima. Trebali su Francuzi doći u Hrvatsku pa da hrvatski (ilirski) jezik postane službeni na području Istre, Kvarnera, Dalmacije, Banovine, Korduna i Pokuplja. Dok su Mađari već 1790. proglasili mađarski jezik službenim u Ugarskoj, hrvatsko plemstvo branilo je latinski jezik kao službeni u Hrvatskoj. Francuzi su umjesto hrvatskog plemstva dijelu Hrvata pod svojom vlašću dali pravo da imaju hrvatski kao službeni jezik te novine dijelom pisane na hrvatskom (Kraljski Dalmatin). Hvala Francuzima na svemu dobrom što su učinili za nas!

Ipak, poraz Napoleona u Rusiji 1812. godine doveo je do slabljenja francuske vlasti i propasti Ilirskih pokrajina, koje su 1813. godine došle pod austrijsku upravu. Austrijske vlasti zaustavile su sve reforme koje su uveli Francuzi. U školama i u javnom životu više se koristio talijanski jezik nego hrvatski. Istra, Kvarner i Dalmacija ostale su gospodarski siromašne pokrajine pod vlašću Austrije sve do 1918. Iako su u Istri Hrvati brojčano bili tri do četiri puta brojniji od Talijana, ipak su Talijani bili zemljoposjednici, bogati građani i intelektualci i pretežito su živjeli u gradovima.76 Slična je situacija bila i u Dalmaciji, gdje su malobrojni Talijani bili vladajući društveni sloj.

Unatoč zahtjevima Hrvatskog sabora da se Dalmacija, Kvarner i dio Istre do rijeke Raše ujedini s ostatkom Hrvatske, takozvanom građanskom Hrvatskom i Slavonijom, te da se ukine Vojna krajina u Lici, na Kordunu i Banovini kako bi se i ti krajevi pripojili građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji i stavili pod upravu bana i sabora, austrijske vlasti sve do propasti Austro-Ugarske 1918. nisu ispunile tu želju. Glavno da je car Karlo III. 1712. obećao kako će on i njegovi nasljednici čuvati i braniti sva „prava, privilegije i sloboštine“ Hrvata prilikom prihvaćanja hrvatske Pragmatičke sankcije. Možeš misliti!

3.4. Reforma hrvatskog pravopisa i pokušaji stvaranja hrvatskosrpskog jezika

Prva polovica 19. stoljeća bilo je vrijeme nacionalnog buđenja u mnogih naroda Europe. Ján Kollár, češki književnik slovačkog podrijetla i evangelički svećenik, od 1849. radio je kao profesor slavenske arheologije u Beču. Bio je zagovornik slavenskog jedinstva i začetnik romantičarskoga, književno orijentiranoga panslavizma (sveslavenstva, op. a.) i marljivi skupljač narodnog blaga. Glavno mu je djelo zbirka pjesama „Kći Slave“ objavljena 1824., proširena 1832. godine. To djelo imalo je veliko značenje za češko nacionalno buđenje te postalo glasovito diljem slavenskoga svijeta. Značajna su i njegova znanstvena djela s područja slavenske filologije, arheologije i povijesti.77

Pavel Jozef Šafárik, slovački filolog (jezikoslovac, op. a.) i povjesničar, potjecao je iz obitelji evangeličkog svećenika. Na sveučilištu u Pragu predavao je slavensku filologiju. Održavao je veze s mnogim književnicima i znanstvenicima svoga doba, pa tako i s Ljudevitom Gajem. Šafárik je 1826. objavio na njemačkom knjigu „Povijest slavenskoga jezika i književnosti prema svim narječjima.“ U njoj je kao Hrvate označio samo kajkavce, dok su „katolički Slavosrbi“ s njima povezani u čvrstu kulturnu zajednicu. Sve štokavce pribrojio je Srbima i u knjizi „Povijest južnoslavenske književnosti“ objavljenoj na njemačkom u tri sveska 1864.-1865. godine. Istu tvrdnju o svim štokavcima kao Srbima ponavljao je i u kasnijim radovima. Šafárik je jedan od osnivača znanstvene slavistike i poredbenoga studija slavenskih književnosti te promicatelj slavenske uzajamnosti.78

Jernej Kopitar, slovenski filolog, studirao je pravo u Beču. Cenzor za slavenske i novogrčke knjige postao je 1810, zatim skriptor pa kustos Dvorske knjižnice u Beču. U Beču je razvio plodnu slavističku djelatnost. Smatrao je da su Slaveni jedan narod, da kajkavsko narječje pripada slovenskom jeziku, štokavsko narječje pripada srpskom, a samo je čakavsko narječje hrvatsko. Zato se Kopitar protivio hrvatskom prihvaćanju štokavskoga književnog jezika kao općenacionalnoga. Smatrao je da Južni Slaveni trebaju imati jedan pravopis s latiničnim i ćiriličnim jednoslovima, stoga je bio protiv Gajeva pravopisa. Svoje slavističke ideje oživotvorio je potičući samouka Vuka S. Karadžića na reformu srpskog pravopisa i književnog jezika, na zapisivanje narodnih pjesama i na prevođenje Biblije na srpski jezik.

Kopitar je pomagao Vuku i u pisanju rječnika srpskog jezika dodavanjem njemačkih i latinskih riječi-istovrijednica i u popularizaciji njegovih djela. Pišući o jeziku, folkloru i povijesti južnih Slavena, Kopitar je pridonio boljem poznavanje njihove kulture u Europi. Njegovo izjednačivanje hrvatskog jezika sa srpskim ostavilo je štetan trag u slavistici sve do danas.79 Usuđujem se reći, ne samo u slavistici, već i u političkim odnosima između Hrvata i Srba.

Vuk Stefanović Karadžić nije bio školovan kao J. Kollár, P. J. Šafárik i J. Kopitar. Bio je samouk, a u Beču 1813. upoznao je Kopitara, koji će ga idućih godina pomagati i upućivati u jezikoslovni rad, ali ga i koristiti za ciljeve austrijske politike prodora prema središnjem Balkanu, odnosno okupljanja južnih Slavena pod austrijskim pokroviteljstvom, koje je uključivalo i njihovo kulturno i jezično okupljanje.

Tako je Vuk već 1814. objavio „Malu prostonarodnu slavenoserbsku Pesmaricu“ i „Pismenicu srbskoga jezika.“ Između 1834. i 1841. obilazio je Crnu Goru, Dalmaciju, Slavoniju, Srijem i civilnu Hrvatsku te prikupljao jezično i folklorno blago, da bi ga objavio pod srpskim imenom. Karadžić je uveo u književnost živi narodni jezik štokavskoga govora, reformirao ćirilicu i pojednostavio pravopis na fonološkoj osnovi. Objavio je i „Srpski rječnik“ 1818. i 1852. te prijevod „Novog zavjeta“ 1842. godine.

U svojim radovima Karadžić je negirao postojanje Hrvata kao posebnog naroda, tvrdeći da su svi štokavci Srbi i da postoje „Srbi sva tri zakona“ (to jest, Srbi pravoslavne, katoličke i islamske vjeroispovijesti, op. a.). Hrvatsko jezično blago iz starih rječnika i živog govora kao i hrvatsku pučku književnost objavljivao je pod srpskim imenom.80

Vuk S. Karadžić tvrdio je da su Hrvati zapravo „katolički Srbi“ (iako se Hrvati nikada nisu tako izjašnjavali) i slagao se s Jernejem Kopitarom da su samo čakavci Hrvati. Za Vuka su i muslimani u BiH također bili Srbi. Takvim djelovanjem Vuk Karadžić položio je temelje modernom velikosrpskom nacionalizmu koji će u idućih 200-ak godina nastojati obnoviti Dušanovo carstvo, to jest stvoriti Veliku Srbiju. To što je Vuk Karadžić hrvatsko narodno blago prikazivao kao srpsko nije ništa drugo nego pokušaj srbizacije (posrbljivanja) hrvatskog naroda, koje je trajalo u većem ili manjem obimu tijekom postojanja obje jugoslavenske države u 20. stoljeću.

Koliko su Šafarik, Kopitar i Vuk Karadžić bili u krivu priznao je i sam Karadžić u nekim svojim djelima kada je napisao da ljudi u nekim hrvatskim krajevima „neće da se zovu Srbima,“ zatim „oni od zakona turskoga misle da su pravi Turci“ (odnosilo se na muslimane u BiH, op. a.) te „mora se čuditi kako se barem ovi Srbi zakona rimskoga (katoličke vjere, op. a.) neće Srbi da zovu.“81

Bez obzira na njegov u osnovi antihrvatski stav, Vuk Karadžić je 16. rujna 1861. imenovan počasnim građaninom Zagreba, kada mu je Zastupništvo grada Zagreba dodijelilo Povelju počasnog građanina, kojom je dobio „sva prava, sloboštine i koristi kao što svakom građaninu Zagreba po zakonu i starom narodnom običaju pripadaju.“82 Na taj način su neki neodgovorni tadašnji zagrebački zastupnici „zahvalili“ Karadžiću što ih je zajedno s Jernejem Kopitarom kao kajkavce proglasio Slovencima!

Zagrebački biskup Maksimilijan Vrhovac jedan je od hrvatskih velikana koji je mnogo uradio za Hrvatsku u razdoblju prije ilirskog narodnog preporoda. Radio je na političkom i kulturnom ujedinjenju hrvatskih zemalja. Nakon propasti Mletačke Republike 1797., Dalmacija je pripala Habsburškoj Monarhiji. Vrhovac je tada pokrenuo inicijativu da se Dalmacija politički sjedini s Hrvatskom, ali su bečke vlasti odbile to učiniti. Borio se i protiv uvođenja mađarskog jezika kao službenog u Hrvatsku i zauzimao se za uvođenje „ilirskoga jezika.“ Vrhovac je imenovan banskim namjesnikom (vršiteljem dužnosti bana, op. a.) 1809., a nakon stvaranja Ilirskih pokrajina iste godine organizirao je otpor francuskoj vlasti.

Biskup Vrhovac bavio se i prosvjetno-kulturnom djelatnošću. Zauzimao se za razvoj jedinstvenoga „ilirskog“ jezika i pravopisa koji bi zamijenio latinski jezik. Stoga je 1794. kupio tiskaru u Zagrebu u kojoj su tiskani kalendari, proglasi i prigodnice na hrvatskom jeziku. Istodobno je započeo skupljati stare knjige i rukopise i stvarati bogatu knjižnicu čime je znatno obogatio biskupski arhiv. Godine 1813. biskup Vrhovac pozvao je svećenstvo svoje biskupije da skupljaju narodno blago. Napisao je glazbeno-plesni prikaz „Pleszopiszen“ 1818. godine. Između svih njegovih brojnih inicijativa, jedna od poznatijih je i uređenje parka u Zagrebu, koji je njemu u čast nazvan „Maksimir.“83

Začetnik hrvatskog narodnog preporoda, Ljudevit Gaj, rodio se u Krapini 1809. Neko vrijeme školovao se u Grazu, a onda je otišao studirati pravo u Peštu (1829.) gdje je upoznao Jána Kollára, a po njemu upoznao se i sa Šafárikom. Iako se Gaj i prije oduševljavao za Slavenstvo, nakon upoznavanja s ovom dvojicom intelektualaca, on je postao još veći pobornik suradnje među slavenskim narodima.84

Ljudevit Gaj je u Budimu 1830. dao tiskati knjižicu pod naslovom „Kratka osnova horvatsko-slavenskoga pravopisanja“ na hrvatskom i njemačkom jeziku. Ta knjižica od samo 27 stranica uzima se kao početak hrvatskog narodnog preporoda. Po uzoru na već ustrojeni češki pravopis, Gaj je za svaki fonem (glas, op. a.) u hrvatskom jeziku uveo jedan grafem (znak, slovo, op. a.) latiničnog pisma. Hrvatska abeceda u čast Gaju naziva se i gajicom. Njome je Gaj ujedinio cijeli hrvatski narod u jednom književnom pravopisu. Osim Hrvata, Gajev pravopis prihvatili su i Slovenci, Bošnjaci, Srbi i Crnogorci. On je 1832. došao u Zagreb, gdje je radio u pravnoj struci, a 1834. doktorirao je filozofiju u Leipzigu u Njemačkoj.85

Osim Gaja, treba spomenuti i Ivana Derkosa, koji je 1832. na latinskom jeziku izdao knjižicu pod naslovom „Genij domovine nad zaspalim svojim sinovima.“ Njome je Derkos pokušao u Hrvata probuditi ljubav za domovinu i zauzimao se za jedan hrvatski književni jezik iz triju narječja.86 Taj mladi zagrebački pravnik predložio je „da se sva narječja u Hrvatskoj, Slavoniji i Dalmaciji slože u jedan jezik, ne pučki već književni, kojim bi se pisala znanost, periodični spisi i na kojem bi se gajilo pjesništvo.“87

U otporu protiv mađarizacije Hrvate su podupirali bečki dvor i vlada, jer je mađarsko plemstvo pružalo otpor prema apsolutizmu Habsburgovaca. Beč je dajući podršku Hrvatima zapravo vodio računa o svojim interesima. Hrvatski narodni preporod trebao je biti iskorišten protiv mađarske politike, kao i protiv ruskog posezanja na Balkan. Želeći oslabiti sve jaču Mađarsku, Ferdinand V. (vladao 1835.-1848.) dopustio je Lj. Gaju 1835. da pokrene „Novine horvatske“ s književnim prilogom „Danica horvatska, slavonska i dalmatinska“ i da 1837. uredi tiskaru. U početku su Gaj i njegovi drugovi tiskali novine na kajkavskom narječju kako bi pridobili kajkavski Zagreb i okolicu, ali su ih već iduće godine tiskali na štokavskom narječju, s novim pravopisom i pod ilirskim imenom. Pokretanjem novina počelo je doba ilirskog pokreta.88

Zbog troškova svoje tiskare, političkog djelovanja i mnogobrojnih putovanja Lj. Gaj je zapao u dugove, pa se s vremenom okrenuo tajnoj politici tražeći sredstva za svoj rad. Tajne veze s Rusijom počeo je održavati od 1838., nastojeći da ona ojača svoju ulogu na Balkanu. Nakon zabrane ilirskog imena 1843., Gaj je izgubio vodeću ulogu u ilirskom pokretu. Uspostavio je veze s poljskom emigracijom, koja je djelovala protiv Austrije i Rusije, vidjevši u Srbiji središte buduće južnoslavenske države. Kasnije je Lj. Gaj promijenio svoja politička stajališta pa je zagovarao jaču ulogu Austrije u Srbiji i potiskivanje ruskog utjecaja. Ljudevit Gaj surađivao je i s banom Jelačićem tijekom 1848.-1849., ali nakon afere u kojoj ga je bivši srpski knez Miloš Obrenović optužio da je od njega iznudio novac i preuzeo ga u banovo ime, njegova se politička karijera ugasila, iako mu nikada nije dokazana krivnja.89

Suradnja jednog dijela hrvatskih, srpskih i slovenskih intelektualaca dovela je do književnog dogovora u Beču, 28. ožujka 1850. godine. Cilj književnika bio je da se književni nacionalni jezici približe što je više moguće, jer se tada mislilo da su svi južni Slaveni jedan narod i zato trebaju imati jedan književni jezik. Tim dogovorom započet je pokušaj ujedinjavanja hrvatskog, srpskog i slovenskog jezika u jedan jezik. Dogovor su potpisali Ivan Kukuljević Sakcinski, Dimitrije Demeter, Ivan Mažuranić, Vinko Pacel, Stefan Pejaković, Vuk S. Karadžić, Đuro Daničić i Franc Miklošič. Dogovor nije bio obvezujuća isprava, jer je nisu potpisali ovlašteni narodni predstavnici niti su u njemu sudjelovali ključni jezikoslovci poput Ljudevita Gaja. Stoga dogovor nije bio poštovan. Srbi su nastavili graditi svoj književni jezik na ekavskom govoru šumadijsko-vojvođanskog narječja uz utjecaj torlačkih govora (u jugoistočnoj Srbiji, op. a.). Hrvati su gradili svoj književni jezik na trojstvu štokavštine, kajkavštine i čakavštine, dok su Slovenci svoj književni jezik nastavili izgrađivati na narječju iz okolice Ljubljane.90

Za Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca (od 1929. zvane Kraljevina Jugoslavija) službeni jezik u početku nazivao se „srpskohrvatskislovenski“ a kasnije samo „srpskohrvatski“ jezik. Unifikacija jezika trajala je do 1939. godine, to jest do sporazuma Cvetković-Maček. Nakon toga, hrvatski jezik polako kreće svojim zasebnim putem.91

Sto četiri godine nakon Bečkog književnog dogovora, u Novom Sadu, u prosincu 1954. sklopljen je novi dogovor. Ovaj puta, bio je to službeni dokument koji su sastavili vodeći jezikoslovci i književnici iz Hrvatske, Srbije i BiH. Novosadskim dogovorom istaknuta je ravnopravnost latinice i ćirilice u tadašnjoj socijalističkoj Jugoslaviji, kao i ravnopravnost ekavskog i ijekavskog izgovora. Time je formalno potvrđena ravnopravnost hrvatske i srpske varijante jezika. U nazivu jezika bilo je nužno u službenoj upotrebi uvijek istaći oba njegova sastavna dijela (hrvatski i srpski, op. a.).92

Neki hrvatski jezikoslovci okupljeni u Matici hrvatskoj nisu bili zadovoljni Novosadskim dogovorom, kao ni objavljenim rječnicima i pravopisima u kojima se jezik nazivao hrvatskosrpskim. Stoga su 1967. objavili „Deklaraciju o nazivu i položaju hrvatskog književnog jezika“. Matica hrvatska tom Deklaracijom odrekla se Novosadskog dogovora i zajedničkog pravopisa, prekinula je rad na zajedničkom rječniku i organizirala izradu novog hrvatskog pravopisa. Novosadski dogovor odbacilo je i Društvo hrvatskih književnika 1. srpnja 1971. godine. Ovaj potez dijela hrvatskih intelektualaca u široj jugoslavenskoj javnosti dočekan je s osudom.93

Kao što možemo vidjeti, rasprave oko imena jezika, baš kao i oko imena naroda koji su živjeli na području Hrvatske i Bosne i Hercegovine počele su još u prvoj polovici 19. stoljeća. Tadašnji hrvatski i srpski intelektualci radili su na stvaranju hrvatskog i srpskog književnog jezika. Svađe i rasprave oko imena jezika pokušat će se izgladiti Bečkim književnim dogovorom 1850. i Novosadskim dogovorom 1954. godine. Nažalost, ove inicijative na kraju su propale zbog hrvatskog i srpskog nacionalizma. Prepirke oko imena naroda i jezika prebacile su se na područje politike, što će dovesti do pogoršanja međunacionalnih odnosa između Hrvata i Srba. To kvarenje odnosa svoj vrhunac imat će u tragičnim zbivanjima za vrijeme Drugoga svjetskog rata (1941.-1945.) te početkom 1990-ih.

Kamo sreće da hrvatski i srpski intelektualci uopće nisu surađivali po pitanju jezika, to jest, da je svaki narod radio na njegovanju vlastitog književnog jezika. Umjesto što su se isticale sličnosti, trebale su se isticati razlike između hrvatskog i srpskog jezika koje postoje, kao što postoje razlike između njemačkog jezika koji se govori u Njemačkoj, Austriji i Švicarskoj te engleskog jezika u SAD-u i Velikoj Britaniji. Tada barem ne bi došlo do svađa, a kasnije i do krvavih sukoba između Hrvata i Srba.

Svaki narod treba živjeti u svojoj državi i njegovati vlastiti jezik i kulturu. Bilo je još pokušaja spajanja naroda u duhu slavenskog zajedništva ali su ti projekti propali, baš kao i dvije jugoslavenske države. Česi i Slovaci, dva pretežito katolička slavenska naroda živjeli su zajedno u dvije čehoslovačke države (prije i poslije Drugoga svjetskog rata) ali su se konačno razišli početkom 1993. godine. Propašću socijalizma i raspadom Sovjetskog Saveza 1991. došlo je do osamostaljenja njegovih republika, pa tako i pretežito slavenskih republika Rusije, Bjelorusije i Ukrajine. Rusi, Bjelorusi i Ukrajinci su većinski pravoslavni narodi, pa ipak nisu mogli ostati skupa u jednoj državnoj zajednici. Štoviše, politički sukobi između Rusije i Ukrajine dovest će do ruske aneksije Krima i rata u istočnoj Ukrajini između Ukrajinaca i Rusa koji tamo žive.

Ako Česi i Slovaci nisu mogli ostati zajedno u jednoj državi, baš kao ni Rusi, Bjelorusi i Ukrajinci, kako su onda mogli ostati zajedno toliki narodi bivše Jugoslavije, kad su među njima bile daleko veće razlike u vjeri i kulturi (Hrvati i Slovenci kao većinski katolički narodi, Srbi, Crnogorci i Makedonci kao većinski pravoslavni uz muslimanske Bošnjake i Albance na Kosovu)?

Neki kažu kako su Hrvati i Srbi jedan narod, razlika je samo u vjeri (katoličkoj i pravoslavnoj). Zašto se onda Srbi i Bugari nisu ujedinili u jedan narod? Oba naroda su većinski pravoslavna. Ne samo da se nisu ujedinili već su međusobno i ratovali, i to četiri puta u proteklih 135 godina (rat Srbije i Bugarske 1885., drugi balkanski rat 1913., te za vrijeme Prvog svjetskog rata 1915.-1918. i Drugog svjetskog rata 1941.-1944., kada je Bugarska okupirala dio istočne Srbije).

Jeste li ikada čuli da netko govori o potrebi ujedinjavanja romanskih naroda (Francuza, Talijana, Španjolaca, Portugalaca i Rumunja)? Zamislite državu u kojoj bi zajedno živjeli Talijani i Francuzi, ili Španjolci i Portugalci? To se nikada nije dogodilo, jer je svaki od tih naroda želio imati svoju državu. Što kažete na zajednicu germanskih naroda, u kojoj bi zajedno živjeli Nijemci, Englezi, Nizozemci, Danci, Norvežani i Šveđani? Nema šanse. Zašto? Svaki od tih naroda želio je biti nezavisan u svojoj državi, imati svoju vladu, svoj književni jezik i kulturu.

Isto su željeli i slavenski narodi, što je dovelo do propasti Jugoslavije, Čehoslovačke i Sovjetskog Saveza. Prva Jugoslavija trajala je 23 godine (1918.-1941.) i održavala se uz pomoć diktature kralja Aleksandra i njegovih pristaša. Napad nacističke Njemačke i njezinih saveznika zbrisao je tu tvorevinu u travnju 1941., baš kao što je okupacija Češke 1938.-1939. od strane nacističke Njemačke značila kraj Čehoslovačke. Druga, socijalistička Jugoslavija trajala je gotovo dvostruko dulje (1945.-1990.) od prve Jugoslavije, uglavnom zahvaljujući diktaturi jugoslavenskih komunista na čelu s drugom Titom. Kada je on umro 1980., idućih 10 godina država se polako raspadala, baš kao i socijalistički društveni sustav u njoj.

Zanimljivo je kako je hrvatsko-ugarsko kraljevstvo trajalo 816 godina, od 1102. godine, kada je ugarski kralj Koloman postao hrvatski vladar, pa sve do kraja Prvog svjetskog rata i raspada Austro-Ugarske 1918. Dakle, državna zajednica između slavenskih Hrvata i neslavenskih Mađara održala se mnogo dulje nego obje Jugoslavije, zajednice bratskih južnoslavenskih naroda. Kako to objasniti? Možda činjenicom da su Hrvati i Mađari baštinili istu katoličku vjeru i tekovine zapadnoeuropske kulture, ili činjenicom da su se stoljećima zajedno borili protiv turskih osvajača i trpjeli apsolutizam dinastije Habsburg? Patnja i nevolje zbližavaju ljude.

Pojavom nacionalnih pokreta u prvoj polovici 19. stoljeća, počele su se javljati i ideje o političkoj samostalnosti pojedinih naroda. Neki narodi će prije ostvariti svoju nacionalnu nezavisnost, neki kasnije. Na kraju krajeva, bolje je živjeti sam u svojoj kući, nego li istu s drugima dijeliti, zar ne?

3.5. Ilirci (narodnjaci) i Hrvatsko-ugarska stranka (mađaroni)- tko su bili veći domoljubi?

Širenje narodnog preporoda nije se svidjelo prijateljima Mađara u Hrvatskoj. Stoga je početkom 1841. osnovana Horvatsko-vugerska stranka(u daljem tekstu Hrvatsko-ugarska stranka, op. a.). Nju su ilirci prozvali mađaromanskom, a običan naroda mađaronskom i njezine pristaše mađaronima. Ta je stranka bila protiv ilirskog pokreta i više je voljela tradicionalnu autonomiju Hrvatske u zajednici s Ugarskom, ali nije imala određeno stajalište prema velikomađarskoj ideji. Pristaše Hrvatsko-ugarske stranke tražili su da hrvatske županije budu izravno zastupane u Ugarskom saboru, da se ukinu kulturne tekovine preporoda, da se uvede mađarski jezik u hrvatske škole i da mađarski bude službeni jezik u Hrvatskoj. Te težnje bile su „natražne“ a mađaronska politika „u svojemu regionalnom i sve zastarjelijem rodoljublju“ nije računala s novim narodnim potrebama. Uz mađarone je uglavnom pristalo neuko seljačko plemstvo iz Turopolja.94

Na čelu te stranke bili su braća baruni Levin i Juraj Rauch te turopoljski komeš (župan, op. a.) Antun Danijel Josipović. U Zagrebu su osnovali svoj „kazino“ kao protutabor ilirskoj „čitaonici.“ Politički program Hrvatsko-ugarske stranke bio je ukidanje „ilirskog“ imena tobože u korist i na spas „horvatskoga,“ zatim da se ukine novi pravopis (Gajev, op. a.) i „vlaška“ štokavština u korist kajkavštine te da se „Horvati“ što tješnje prislone i pridruže Mađarima u jednu jedinstvenu mađarsku državu, da poprime mađarski jezik kao službeni i nastavni u školama. Osim toga, na hrvatsko-ugarski sabor u Požun svaka od tri hrvatske županije (varaždinska, zagrebačka i križevačka) trebale su izravno slati po dva zastupnika, onako kako su to činile slavonske i ugarske županije. Ta skupina plemića zapravo je išla u krajnjim konsekvencijama svojih političkih ciljeva za potpunim ukidanjem hrvatske municipalne (državne, op. a.) samostalnosti i za mađarizacijom svoga naroda.95

Iz dosada rečenoga, vidimo da su pristaše Hrvatsko-ugarske stranke prikazani u krajnje lošem svjetlu, gotovo kao izdajnici svoga naroda. To možemo zahvaliti političkoj klimi koja je vladala u Hrvatskoj posljednjih 100 i više godina. Za vrijeme obje Jugoslavije slavile su se ličnosti koje su se u prošlosti zauzimale za jugoslavensku ideju. Tu svakako treba spomenuti Ljudevita Gaja i ilirce te biskupa iz Đakova Josipa Jurja Strossmayera. Otkako je Republika Hrvatska postala neovisna i međunarodno priznata država „dobri dečki“ (po engleski, „good guys“) su i dalje Lj. Gaj, J. J. Strossmayer i njihove pristaše koji su se borili i za Hrvatsku te svi oni koji su se u prošlosti zauzimali za hrvatsku nezavisnost, poput dr. Ante Starčevića i Eugena Kvaternika. S obzirom da članovi Hrvatsko-ugarske stranke nisu bili ni za Jugoslaviju niti za nezavisnu Hrvatsku, oni su do dana današnjeg bili i ostali „loši dečki“ (po engleski, „bad guys“). Zato ih se i prikazuje kao zaostale, nazadne tipove, koji nisu željeli promjene.

Proučimo što su to članovi Hrvatsko-ugarske stranke željeli. Oni su bili za savez Hrvatske i Ugarske, jer je ta zajednica postojala od 1102. godine, kada je ugarski kralj Koloman postao i hrvatski vladar. Tijekom povijesti, hrvatsko i ugarsko plemstvo se međusobno orodilo putem bračnih veza, zajedno su ratovali protiv Turaka, zajedno trpjeli gospodstvo i apsolutizam Habsburgovaca koji su vladali Hrvatskom i Ugarskom kao svojim kolonijama, često puta bez sazivanja Hrvatskog i Ugarskog sabora, provodeći politiku germanizacije. Treba li čuditi što se tijekom tih 700 godina (od 12. do 19. stoljeća) razvio duh zajedništva i odanosti prema Ugarskoj u dijelu hrvatskog plemstva? Dakle, članovi Hrvatsko-ugarske stranke bili su tradicionalisti koji su željeli očuvati stari savez s Ugarskom.

Osim toga, Ugarska je površinom, brojem stanovnika i snagom svoga gospodarstva bila jača od Hrvatske, pa se dio hrvatskog plemstva i zbog toga odlučio za suradnju s Ugarskom. To je otprilike kao danas, kada je mala Hrvatska dio velike Europske unije i očekuje financijsku pomoć od EU u ovim teškim vremenima.

Uvođenje mađarskog jezika u Hrvatsku bio je znak „izdaje“ ne samo za Lj. Gaja i njegove ilirce, već i za mnoge hrvatske povjesničare. Što onda treba reći na današnje stanje, kada djeca u hrvatskim školama uče engleski, njemački i još neke strane jezike? Je li i to izdaja domovine ili znak kulturnog napretka? Članovi Hrvatsko-ugarske stranke smatrali su kajkavsko narječje hrvatskim jezikom, što je tada bila istina. Štokavština u prvoj polovici 19. stoljeća nije bila hrvatski jezik, već se nazivala raznim imenima, kao „narodni“ jezik, „slavonski“ jezik (jer se govorio u Slavoniji onda, kao i danas), „bosanski“ jezik, dok su ga Srbi zvali „srpskim“ jezikom. Neki su štokavsko narječje zvali podrugljivo i „vlaškim“ jezikom. Vlasi su bili ostaci Ilira u ranom srednjem vijeku. Kasnije se to ime koristilo i za stočare u brdskim krajevima, kao i za seljačko stanovništvo u nekim krajevima Hrvatske, bez obzira na njihovu nacionalnost. Prema tome, za braću Rauch i njihove pristaše Ljudevit Gaj je nametanjem štokavštine zapravo radio na potiskivanju hrvatskog jezika (kajkavštine) što je u biti bilo točno.

Pristaše Hrvatsko-ugarske stranke nisu se slagali s Lj. Gajem i njegovim ilircima, jer su smatrali da to što oni rade nije dobro. Umjesto održavanja starog saveza s Ugarskom, ilirci su zastupali ideju o jedinstvu naroda na prostoru od Alpa do Crnoga mora. Dakle, Slovenci, Hrvati, Srbi, Bosanci, Hercegovci, Crnogorci, Makedonci i Bugari su jedan narod. Tko je u to ozbiljan mogao povjerovati? Ti narodi ni danas, nakon više od 200 godina nisu jedan narod. Bila je to romantičarska ideja o brojnim plemenima koja čine jedan veliki narod. Unatoč dvije jugoslavenske države tijekom 20. stoljeća svi ti narodi nisu postali jedan narod. Štoviše, Bugari nisu htjeli biti dio ni prve ni druge jugoslavenske državne zajednice, već su radije živjeli u svojoj nacionalnoj državi. Braća Rauch i njihove pristaše bili su svjesni da je ta ideja o jednom narodu od Alpa do Crnoga mora tlapnja i nisu je prihvatili. Umjesto toga, oni su se držali starog saveza s Ugarskom.

Članovi Hrvatsko-ugarske stranke nisu bili oduševljeni idejom da s narodima Balkana (koji su tada još dobrim dijelom bili pod turskom vlašću) grade neku zamišljenu zajednicu u budućnosti, koja se na kraju pokazala kao loša ideja. Sjetimo se samo kako su završile obje Jugoslavije. U krvi, pokoljima stanovništva, materijalnim razaranjima sela i gradova, ponajprije na području Hrvatske i Bosne i Hercegovine. Ta ideja o slozi jugoslavenskih naroda dobro je zvučala u teoriji, ali se pokazala lošom u praksi.

Što se tiče ukidanja hrvatske državnosti, to je svakako bilo pretjerivanje od strane iliraca, baš kao i od nekih hrvatskih povjesničara. Gdje su dokazi za takvu tvrdnju? Nigdje nisam našao dokument gdje piše da se članovi Hrvatsko-ugarske stranke zauzimaju za ukidanje hrvatske državne posebnosti. Slanje zastupnika na hrvatsko-ugarski sabor u Požun nije znak izdaje domovine. Hrvatska je bila priznata kao posebna kraljevina u sklopu zemalja krune svetog Stjepana. Kao takva, Hrvatska je imala pravo i dužnost slati svoje zastupnike na sabor u Požun, baš kao što Republika Hrvatska danas ima svoje zastupnike u Europskom parlamentu. Problem je za ilirce bio što su slavonske županije direktno slale svoje zastupnike na sabor u Požun a ne preko Hrvatskoga sabora. Isto su htjeli i članovi Hrvatsko-ugarske stranke za hrvatske županije. Time se ne bi dokončala hrvatska državnost, baš kao što nije bila ukinuta ni Hrvatsko-ugarskom nagodbom iz 1868. godine.

Mađarski političari su od Hrvatske tražili neke stvari, ponajprije uvođenje mađarskog jezika. Nemojmo zaboraviti da su tome krivi i sami hrvatski političari iz 1790., koji su donijeli odluku na Saboru da će od sada hrvatsko-slavonske županije primati naredbe od Ugarskog namjesničkog vijeća, tadašnje ugarske vlade (vidi o tome fusnotu 63.). Kad se stavite pod nečiju vlast i zaštitu, onda taj netko ima vam pravo naređivati. Toga su trebali biti svjesni hrvatski plemići na Saboru 1790. godine.

Možemo zaključiti kako je za neke Hrvate suradnja s Mađarima jako loša stvar, zapravo izdaja hrvatskog naroda i domovine. U isto vrijeme, suradnja sa Srbima na stvaranju Jugoslavije je nešto jako lijepo i hvale vrijedno. Treba samo reći da Hrvati od Mađara nisu doživjeli kroz osam stoljeća hrvatsko-ugarske državne zajednice (1102.-1918.) ni približno toliko zla kao što će ga doživjeti u 20. stoljeću (za manje od 100 godina) od žandara kralja Aleksandra za prve Jugoslavije, od četnika Draže Mihailovića za vrijeme Drugoga svjetskog rata i nekih Titovih partizanskih postrojbi potkraj tog rata i neposredno nakon njegova završetka. Ne zaboravimo ni kako je završila druga, socijalistička Jugoslavija- u ratu, paležima, razaranjima i stradanju civilnog stanovništva bez obzira na vjeru i nacionalnost. Svega toga ne bi bilo da su Hrvati bili više za Hrvatsko-ugarsku stranku, a manje za ilirce Ljudevita Gaja.

Ubrzo nakon Hrvatsko-ugarske stranke, Ljudevit Gaj je sa svojim pristašama osnovao „ilirsku stranku“ s izrazito hrvatskim programom, koji je išao za tim da se državnopravni odnos između Hrvatske i Ugarske preinači tako da se sjedinjenjem hrvatskih zemalja, to jest Hrvatske, Slavonije i Dalmacije, Vojne krajine i Rijeke osnuje od Ugarske nezavisna političko- teritorijalna cjelina s banom na čelu i hrvatskim narodnim jezikom kao službenim. U literarnom pogledu, stranka je imala pred očima kulturnu zajednicu još i sa Hrvatima u Bosni te sa Slovencima i Srbima s jednim književnim „ilirskim“ jezikom.96

Na stvaranje političkog programa Ilirske stranke utjecao je jedan od vođa ilirskog pokreta, grof Janko Drašković. On je 1832. u Karlovcu izdao prvi hrvatski, štokavskim narječjem pisani politički spis s natpisom „Disertacija.“ Knjižica je bila namijenjena hrvatskim zastupnicima koji su trebali biti poslani na sabor u Požun braniti hrvatske interese. Drašković u „Disertaciji“ savjetuje buduće poslanike da traže da se u jednu političku cjelinu kao Velika Ilirija skupe ove zemlje: Hrvatska, Slavonija, Dalmacija, Vojna krajina, Rijeka i Bosna, a zatim da se pristankom vladara pridruže još slovenski krajevi Kranjske, Štajerske i Koruške. U toj jedinstvenoj državnoj organizaciji službeni jezik trebao je biti jedino „ilirički“ (to jest štokavski govor), a vrhovnu vlast u kraljevo ime trebao je vršiti ban, čija se vlast imala obnoviti kako je nekoć bila i koji ima biti po volji naroda, to jest da ban uživa povjerenje naroda.97

Zamisao da se stvara Velika Ilirija u kojoj bi bile današnja Hrvatska, Slovenija i Bosna zapravo je plan o stvaranju Velike Hrvatske. Ova zamisao nikako se nije mogla ostvariti jer je Bosna tada još bila pod osmanskom (turskom) vlašću, kao i Hercegovina. Habsburgovci, to jest bečki dvor i vlada sve do propasti Austro-Ugarske 1918. nisu dopustili sjedinjenje ni svih hrvatskih zemalja, a kamoli sjedinjenje hrvatskih zemalja sa slovenskim pokrajinama i BiH. Kada je Austro-Ugarska okupirala Bosnu i Hercegovinu 1878., tamo je stvorena posebna austro-ugarska uprava. Nije bilo ni govora, bar što se ticalo Beča i mađarskih vladajućih krugova o pripajanju BiH Hrvatskoj. Prema tome, ideja Velike Ilirije ostala je mrtvo slovo na papiru. To samo pokazuje koliko su bila nerealna očekivanja iliraca.

Politički program Ilirske stranke sažet je u krilatici Lj. Gaja:“Da Bog živi konstituciju ugarsku, kraljevinu Hrvatsku i narodnost ilirsku!“ Ilirci su smatrali da je ugarski staleški ustav onaj politički okvir u kojem je moguće očuvati povlašteni položaj Hrvatske, osobito njezina municipalna prava koja bi se, uspostavom samostalne vlade (dikasterija), mogla i proširiti. Jedino je ideja „ilirske narodnosti“ i nacionalnog jedinstva južnih Slavena prelazila taj politički okvir u šire prostore njihova književnog i kulturnog zajedništva.98

Dakle, i Lj. Gaj bio je za „konstituciju ugarsku,“ to jest, i on je bio za suradnju s Mađarima, ali na ravnopravnoj osnovi, koja bi se ostvarila tako da se sve hrvatske zemlje ujedine u jednu političku cjelinu i da Hrvatska dobije svoju nezavisnu vladu. To su bile tada neostvarive želje, jer ni bečki dvor, ni mađarsko plemstvo koje je tada vladalo u Ugarskoj nisu željeli ujedinjenu i jaku Hrvatsku, baš kao što se ni Ugarsko namjesničko vijeće nije htjelo odreći svoje vlasti nad hrvatskim i slavonskim županijama u građanskoj (banskoj) Hrvatskoj i Slavoniji.

Ilirci su pobijedili 1842. na županijskim izborima u Varaždinu, Križevcima i Zagrebu. Izbore u Zagrebu dobili su silom, a ne većinom glasova. Mađaroni, ljuti zbog poraza, vodili su propagandu protiv iliraca u Beču i u Pešti. Oni su optužili Ilirsku stranku kao veleizdajničku i naklonu Rusiji, okrivljavali su je za radikalizaciju mladeži i utjecaj na časnike u Vojnoj krajini. Turska vlada se također žalila Beču, jer je hrvatski preporod odjeknuo i u Bosni. Zbog toga je vladar Ferdinand V. zabranio ilirsko ime i znak (zvijezdu i polumjesec). Tada su „Ilirske narodne novine“ postale „Narodne novine“ a Ilirska stranka promijenila je ime u Narodna stranka. Zabrana ilirskog imena nije oslabila narodni pokret, jer se on dalje razvijao pod hrvatskim imenom.99 Tako su započeli moderni politički sukobi i podjele među Hrvatima koji traju do danas. Optužbe za izdaju narodnih interesa počele su između narodnjaka i mađarona još u 1840-ima, a nastavile su se između pripadnika raznih političkih stranaka u Hrvatskoj tijekom 20. stoljeća pa sve do naših dana.

Vrhunac sukoba između narodnjaka i mađarona bio je prilikom izbora zagrebačkoga županijskog činovništva. Stranačka borba uzrokovala je 29. srpnja 1845. krvoproliće. Nakon pobjede mađarona na izborima, pucanj u zrak iz kuće mađarona Tadije Ferića izazvao je narodnjake koji su bili na ulici. Ban Franjo Haller naredio je vojsci da zatvori Markov trg. Mladi ilirac Mirko Bogović izvukao je sablju i nasrnuo na jednog časnika, jer ga je napao osornim riječima. To je bio povod da vojska zapuca u okupljene ljude na Markovu trgu.100 Bilo je 16 mrtvih i više ranjenih. Pokolj je silno odjeknuo. Pobijeni su prozvani „srpanjskim žrtvama“ i pokopani u velikom i demonstrativnom sprovodu.101

Hrvatski jezik postao je službenim u Hrvatskoj umjesto latinskog odlukom Sabora 1847.102 Prošlo je 17 godina otkako je Ljudevit Gaj 1830. tiskao svoju knjižicu „Kratka osnova horvatsko-slavenskog pravopisanja“ kojom je reformirao hrvatski pravopis. Hrvatska je s velikim zakašnjenjem u odnosu na neke druge zemlje odbacila latinski jezik kao zastarjeli. Sjetimo se da je car Josip II. u 1780-ima planirao uvesti njemački umjesto latinskog kao službeni za cijelu Habsburšku Monarhiju (vidi o tome fusnotu 62.) te da su Mađari već 1790.-1791. htjeli zamijeniti latinski jezik u Ugarskoj mađarskim kao službenim jezikom. Car Leopold II. dopustio im je tada da se mađarski uvede u gimnazije, akademije i na sveučilište, dok se u upravi do daljega zadržao latinski jezik (vidi fusnotu 65.).

To što je Hrvatska toliko kasnila u pogledu ukidanja latinskog jezika možemo „zahvaliti“ hrvatskom tradicionalnom plemstvu i građanstvu, koje je bilo naviklo na korištenje latinskog jezika, a nije im smetalo ni učenje njemačkog ili nekog drugog stranog jezika. Na hrvatski jezik se dugo vremena gledalo kao na seljački jezik, kojim pričaju neškolovani ljudi. Čini se da je nekim Hrvatima tada, kao i danas, strano bilo bolje nego domaće.

3.6. Ban Josip Jelačić- koliko je radio za Hrvatsku, a koliko za Austriju?

Na saboru u Požunu u siječnju 1848. mađarska većina raspravljala je o zakonskoj osnovi o „mađarskom jeziku i narodnosti,“ po kojoj su hrvatski uredi i sudovi u službenoj komunikaciji s ugarskim oblastima morali se dopisivati jedino na mađarskom jeziku. Na „Ugarskom primorju“ (Rijeka i njezin kotar, op. a.) mogli su se u domaćim poslovima služiti talijanskim jezikom, oni u Hrvatskoj latinskim, dok je Slavoniji ostavljeno još šest godina da se služi latinskim jezikom. Tim zakonom se tražilo obavezno učenje mađarskog jezika u svim hrvatskim školama te da građanski, komorski i vojnički zavodi, luke i brodovi moraju upotrebljavati jedino državni ugarski grb i ugarsku zastavu. Također su ugarski grb i mađarske natpise trebali dobiti ugarski novci i službeni pečati. Mađarski zastupnici Hrvatskom su smatrali samo prostor Zagreba, Varaždina i Križevaca, dok je Lajos Kossuth, jedan od mađarskih vođa čak poricao hrvatsko ime i narodnost.103

Ipak, zakonska osnova o „mađarskom jeziku i narodnosti“ nije dobila potvrdu vladara Ferdinanda V. U članku XXI. te osnove izvršena je mala promjena. Uz odredbu da „ugarske narodne boje i državni grb imaju upotrebljavati svi ugarski brodovi“ dopušteno je takozvanim „pridruženim stranama“ (to jest Hrvatskoj) služiti se i „svojim bojama i grbom.“ Među potvrđenim zakonima od strane Ferdinanda V. bio je i članak V., koji je određivao koliko će zastupnika na sabor u Peštu ubuduće slati pojedine hrvatske zemlje. Radilo se o ukupno 39 zastupnika.104

Treba reći i kako je Hrvatska izgubila pravo kolektivnog zastupanja na Ugarskom saboru, što znači da su njezini zastupnici ubuduće trebali imati samo osobni mandat. Tih 39 zastupnika iz Hrvatske bila bi manjina prema mađarskoj većini i ne bi više mogla spriječiti donošenje odluka štetnih za hrvatske interese. Dotada, zakoni koje je izglasala mađarska većina nisu važili u Hrvatskoj, ako su hrvatski zastupnici bili protiv tih zakona.

Ferdinand V. popuštao je mađarskim revolucionarnim političarima tih dana. Sam vladar nalazio se u nezavidnoj situaciji. U Parizu je potkraj veljače 1848. izbila buna, koja je otjerala s prijestolja kralja Ludovika (Louisa, op. a.) Filipa i proglasila „drugu republiku.“ U Beču je izbila revolucija 13. ožujka 1848. protiv kancelara Metternicha i njegovog autoritarnog i reakcionarnog sustava. Ferdinand V. otpustio je Metternicha, proglasio slobodu tiska i obećao 15. ožujka 1848. austrijskim narodima ustav na osnovi odgovorne parlamentarne vlade. Ugarski sabor zatražio je mnogo toga od vladara- ukinuće staleštva i sabor sastavljen od izabranih narodnih zastupnika, narodnu vojsku, nezavisno ministarstvo (vladu, op. a.) od Austrije, ukinuće cenzure štampe, potpuno ukidanje kmetstva, urbara i crkvene desetine i opće plaćanje poreza. Vladar je 7. travnja 1848. imenovao prvo ugarsko neovisno i odgovorno ministarstvo (vladu, op. a.) s grofom Ludovikom (Lajos po mađarski, op. a.) Batthyányjem kao predsjednikom, a 11. travnja 1848. potvrdio je zakone stvorene na saboru.105

Nakon što su Mađari od vladara dobili svoju nezavisnu vladu i potvrdu zakona od kojih su neki izravno pogađali Hrvatsku, u Zagrebu je 25. ožujka 1848. održana velika skupština pod vodstvom Ljudevita Gaja i Ivana Kukuljevića. Bila je to skupština pristaša Narodne stranke.106

Skupština je izabrala Jelačića za bana (iako tada u Zagrebu nisu znali da ga je bečki dvor već odredio za bana dva dana ranije, op. a.), a u dokumentu pod nazivom „Zahtijevanja naroda“ tražilo se od vladara ujedinjenje svih hrvatskih zemalja, hrvatsku vladu odgovornu saboru i nezavisnu od ugarske vlade, stalni zastupnički a ne staleški sabor i jednako izborno pravo, financijsku nezavisnost od Ugarske, osnivanje narodne vojske, uvođenje hrvatskog jezika kao službenoga i nastavnoga, ukinuće ostataka kmetstva i staleškoga (srednjovjekovnoga, op. a.) poretka, jednakost svih ljudi pred zakonom i u poreznim obvezama, slobodu tiska i udruživanja, slobodu vjeroispovijesti, govora i odgoja, osnivanje narodne banke i slobodu trgovine. Bio je to narodni, politički, društveni i gospodarski program veoma napredan i na visini svoga vremena. Njime se za Hrvatsku tražila samostalnost u sklopu Habsburške Monarhije i hrvatsko-ugarske zajednice i omogućivao prijelaz iz feudalnoga u moderno doba.107

Na kraju „Zahtijevanja naroda“ zatraženo je ukidanje celibata za svećenike i uvođenje narodnog jezika u crkve (umjesto latinskog, op. a.). Kako je Ferdinand V. kao vladar reagirao na taj dokument? On je prihvatio samo zahtjeve za sazivanjem Sabora i da Jelačić bude imenovan hrvatskim banom.108

Carica Marija Terezija 1779. godine ukinula je Hrvatsko kraljevsko vijeće kao hrvatsku vladu i stavila Hrvatsku pod upravu Ugarskog namjesničkog vijeća. Te iste godine dala je vlast nad lukom Rijeka i njezinim kotarom Ugarskom namjesničkom vijeću kao tadašnjoj mađarskoj vladi, pa su Mađari otada tvrdili da je Rijeka njihova luka, a ne hrvatska (vidi o tome fusnote 59. i 60.). Jednako se ponio i Ferdinand V. Mađarima je priznao gotovo sve njihove zahtjeve u ožujku 1848., dok je Hrvatima odobrio samo minimum od njihovih zahtjeva i to ono što je njemu bilo u interesu. Ponajprije, da Jelačić kao odlučna osoba čvrsta karaktera, k tomu još i austrijski časnik preuzme vlast u Hrvatskoj u tim kriznim vremenima.

Sve ono što su mađarski političari tražili od Ferdinanda V. za Ugarsku, tražili su 10-ak dana kasnije hrvatski političari za Hrvatsku. Mađari su htjeli biti nezavisni od Austrije, dok su se Hrvati htjeli osloboditi mađarskog pritiska i Hrvatskoj osigurati bolji politički položaj u Monarhiji. Zahtjevi Hrvata i Mađara bili su u duhu Francuske revolucije. Te ideje o slobodi naroda i jednakosti svih ljudi pred zakonom, kao i traženje ukidanja ostataka feudalizma pronijeli su Francuzi diljem Europe tijekom napoleonskih ratova potkraj 18. i početkom 19. stoljeća. Neke od tih ideja proveli su Francuzi u djelo i u hrvatskim krajevima koji su kratko vrijeme (1805.-1813.) bili pod njihovom upravom u sklopu takozvanih Ilirskih pokrajina (vidi o tome poglavlje 3.3. u ovoj knjizi).

Ferdinand V. imenovao je J. Jelačića 23. ožujka 1848. u Beču hrvatskim banom i tajnim kraljevskim savjetnikom te ga unaprijedio u čin general-bojnika i zapovjednika obiju banskih pukovnija (glinske i petrinjske). Jelačić je položio bansku prisegu u Beču 8. travnja 1848. Tada je bio imenovan feldmaršal-lajtnantom (podmaršalom) i vojnim zapovjednikom u banskoj i krajiškoj Hrvatskoj (to jest u cijeloj Vojnoj krajini, op. a.). Njegovo ustoličenje za bana obavljeno je u Zagrebu 5. lipnja 1848. godine.109

Jelačića je svečano uveo u bansku čast Josif Rajačić, srpski pravoslavni mitropolit iz Srijemskih Karlovaca, u znak sloge Hrvata i Srba. Zagrebački biskup Juraj Haulik, koji je trebao prema običaju obaviti tu dužnost nije tada bio u Zagrebu.110 Tih dana Mađari su svoje zakone nametali i Srbima u južnoj Ugarskoj, Slovacima i Rumunjima u istočnoj Ugarskoj. Plan je bio pomađariti sve te narode i stvoriti Veliku Mađarsku od Karpata do Jadrana. Prema tome, nisu samo Hrvati bili na udaru mađarizacije, već i drugi nemađarski narodi u Ugarskoj.

U međuvremenu, Jelačić je donosio važne odluke i prije same svečanosti u Zagrebu. Tako je 19. travnja 1848. prekinuo sve veze s Ugarskom i naredio da hrvatske oblasti (gradovi i županije, op. a.) ne smiju primati naloge od ugarske vlade sve dok Hrvatski sabor ne odluči o međusobnim odnosima dva naroda i dvije države. Proglasom od 25. travnja 1848. Jelačić je donio odluku o ukidanju tlake i kmetstva u Hrvatskoj, što je kasnije prihvatio i Hrvatski sabor. Seljaci su tako postali vlasnici urbarijalnoga zemljišta kojega su obrađivali, ali ne i vlasnici vinograda, pašnjaka, šuma i krčevina, što je prouzročilo nezadovoljstvo, pa i otpor na selu.111

U svibnju 1848. Jelačić je osnovao Bansko vijeće kao samostalnu hrvatsku vladu, nezavisnu od ugarske vlade a raspisao je i izbore za prvi zastupnički Hrvatski sabor. Izborno pravo imali su intelektualci, činovnici, građani s nepokretnim imutkom i seoski glavari (nije bilo općeg prava glasa kao danas. Žene također nisu smjele glasovati, a slična je situacija tada bila i u drugim zemljama Europe, op. a.). Osim biranih zastupnika, bilo je i takozvanih „virilista,“ uglednih osoba poput velikaša te crkvenih velikodostojnika i upravnih dostojanstvenika, koji su važnošću svog društvenog položaja imali pravo direktnog prisustvovanja u Saboru.112

Hrvatski sabor sastao se 5. lipnja 1848. da bi svečano prihvatio J. Jelačića za bana. Bio je ukupno 191 zastupnik. Sabor je potvrdio Jelačićevu raniju odluku o ukidanju kmetstva i feudalizma. Donijeta je i odluka o općem plaćanju poreza. U pogledu budućeg odnosa Hrvatske prema Ugarskoj, sabor je zauzeo federalističko stajalište. Izražena je želja da se cijela Habsburška Monarhija uredi kao Švicarska s nezavisnim narodnim vladama te sa središnjim parlamentom i vladom u Beču za vanjsku politiku, vojsku, financije i trgovinu. Sabor je zaključio i da se banska vlast ima obnoviti „od Drave do mora,“ a Vojna krajina i Dalmacija trebale su se sjediniti s Hrvatskom.113

Mađari su u međuvremenu vodili propagandu u Slavoniji, smatrajući da ona pripada Mađarskoj. Zato je ban Jelačić u srpnju 1848. obišao Slavoniju da spriječi mađarsko rovarenje.114 U tome je bio uspješan, jedino je u Osijeku ban Jelačić doživio neuspjeh. Kako piše F. Šišić:“jedini Osijek držao je s Madžarima.“115 U Slavoniji je bilo pristaša Hrvatsko-ugarske stranke, koji su bili za uniju Hrvatske i Ugarske. Naročito ih je bilo u Osijeku, zbog čega je Šišić napisao da se Osijek držao s Mađarima. To ne znači da u Osijeku, kao i u cijeloj Slavoniji nije bilo pristaša Narodne stranke Lj. Gaja, koji su podržavali bana Jelačića. Upravo zahvaljujući Narodnoj stranci, Slavonija je velikim dijelom pristala uz bana Jelačića.

Potkraj srpnja 1848. Jelačić se sastao s mađarskim predstavnicima u Beču, ali nije došlo do sporazuma. Oni nisu priznavali hrvatsku nezavisnost ni upotrebu hrvatskog jezika, kao ni hrvatski nacrt uređenja Monarhije. Mađarski predstavnici odbacili su i zahtjev da se Srbima u Ugarskoj prizna pravo na samostalnost. Srbi su tražili Banat, Bačku, Baranju i Srijem zajedno s tamošnjom Vojnom krajinom. Računali su i s autonomnim područjem unutar Hrvatske, a Hrvati se tome nisu protivili.116 Nisu se protivili, jer su Hrvati, baš kao i Srbi u južnoj Ugarskoj bili na udaru mađarizacije. Tadašnji Hrvati i Srbi nisu mogli znati do kojih će sukoba doći između njihovih praunuka i šukununuka tijekom 20. stoljeća.

Politički odnosi Hrvata i Mađara su postajali sve lošiji i rat je bio na pomolu. Rat je poticao bečki dvor, njemu su vodili i zahtjevi srpskoga vodstva u kasnijoj Vojvodini. Ban Jelačić je za rat imao podršku Narodne stranke. Okupivši vojsku, Jelačić je 31. kolovoza 1848. zaposjeo Rijeku i vratio je pod hrvatsku vlast.117

U tajnom sporazumu s bečkim dvorom, Jelačić je 7. rujna 1848. navijestio rat ugarskom ministarstvu (vladi, op. a.) riječima:“Mi hoćemo jednakost i ravnopravnost svih naroda i narodnosti što živu pod ugarskom krunom. Budući da ugarsko ministarstvo drži da ne može pristati na ove uvjete, nalaže nam čast i dužnost da pokušamo zadnje: da se latimo oružja.“ Jelačić je sa svojom vojskom, većim dijelom sastavljenom od krajišnika (iz Vojne krajine, op. a.) prešao Dravu 11. rujna 1848. i ušao u Čakovec. Odmah je Međimurje proglasio sastavnim dijelom Hrvatske.118

Idućih 11 mjeseci (od rujna 1848. do kolovoza 1849.) ban Jelačić sa svojom vojskom ratovao je na strani Austrije protiv mađarske revolucionarne vojske u Ugarskoj i Slavoniji. U listopadu 1848. opet je izbila revolucija u Beču protiv vladara, pa se dvor preselio u Olomouc (grad u Češkoj, op. a.). Ustanicima u Beču pohitala je u pomoć mađarska vojska, ali ju je potkraj listopada 1848. porazila Jelačićeva vojska kod Schwechata (grad pokraj Beča, op. a.). Nakon toga su ban Jelačić i knez Alfred Windischgrätz zauzeli Beč i ugušili ustanak.119

Već sam spomenuo kako je ban Jelačić u srpnju 1848. obišao Slavoniju kako bi spriječio mađarsku propagandu. Svagdje je imao uspjeha osim u Osijeku, gradu u kome je bio veći broj mađarona (vidi fusnote 114. i 115.). Društveno-gospodarske veze koje je Osijek imao s Ugarskom utjecale su na dio građanstva da je osjećalo simpatije za Mađare i Ugarsku.

Osječani su tada bili politički podijeljeni. Plemstvo je bilo sklono mađaronima, ali se na kraju opredijelilo za bana Jelačića i vjernost Habsburgovcima, povlačeći za sobom i osječke Nijemce. U gradu je tada došlo do sukoba između mađarona i iliraca (zvanih i narodnjaci, pristaša bana Jelačića, op. a.). Situacija se dodatno pogoršala kada je u listopadu 1848. u osječku tvrđavu ušao Casimir Batthyany, povjerenik mađarskog Odbora za obranu domovine. S njim je došla i mađarska vojska u grad. Njihovim dolaskom iz Osijeka su protjerani pristaše narodnjaka i bana Jelačića.120

Mađara je u Osijeku bilo relativno malo. Prema popisu stanovništva iz 1851. od 11 721 domaćih stanovnika u sve četiri osječke općine (Tvrđava, Gornji grad, Donji grad i Novi grad) bilo je 364 Mađara ili 3,1% ukupnog domaćeg stanovništva.121

Ban Jelačić oslobodio je Osijek 26. travnja 1849., nakon čega je, skupivši nove hrvatske čete, prešao Dravu i nastavio ratovanje protiv mađarske vojske u južnoj Ugarskoj.122 Nakon oslobođenja Osijeka, ban Jelačić tri puta je boravio u gradu u svibnju 1849.123 Svojim boravcima u Osijeku Jelačić je potvrdio vlast bana i Sabora nad Osijekom i cijelom Slavonijom. Jelačićeva pobjeda u Osijeku označila je kraj velikomađarskih planova o Slavoniji kao dijelu Velike Mađarske.

Tijekom rata, dogodila se i promjena na prijestolju. Vladar Ferdinand V. nije se smatrao doraslim voditi državu u tim teškim vremenima, pa se odrekao hrvatsko-ugarske i carske krune 2. prosinca 1848. u Olomoucu. Njegov brat Franjo Karlo učinio je isto. Tako su obje krune prešle na nadvojvodu Franju Josipa, 18-godišnjeg sina Franje Karla.124

Isti dan kada je preuzeo vlast, Franjo Josip imenovao je bana Jelačića gubernatorom (upraviteljem, op. a.) Rijeke, a zatim posebnim dekretom još i civilnim i vojničkim gubernatorom Dalmacije.125

U banovim rukama našle su se tako sve hrvatske zemlje u Habsburškoj Monarhiji osim Istre, Krka, Cresa i Lošinja. Hrvatska nije bila doista sjedinjena, jer je u Vojnoj krajini ban bio carski zapovjednik, a u Rijeci i u Dalmaciji namjesnik, a ne ban. Ipak, njegovo formalno obuhvaćanje hrvatskih zemalja utjecalo je na misao o doista samostalnoj hrvatskoj državi u federaliziranoj Monarhiji (vidi kartu 4.).126

Karta 4. Jelačićeva Hrvatska.

Na temelju svih ovih titula koje je Jelačić dobio od Ferdinanda V. i Franje Josipa možemo zaključiti kako su Habsburgovci imali povjerenja u njega. Ipak, dalji razvoj događaja pokazao je da su oba vladara koristili bana Jelačića za ostvarenje svojih ciljeva, od kojih je najvažniji bio sačuvati prevlast Austrije nad ostalim zemljama i narodima Habsburške Monarhije. Habsburgovci su tijekom 1848. godine igrali svoju političku igru s Hrvatima i Mađarima.

Hrvatski sabor je 9. lipnja 1848. godine donio niz zaključaka kojima je odredio odnos Kraljevina Hrvatske, Dalmacije i Slavonije prema Ugarskoj, uspostavu Banskog vijeća kao hrvatske vlade te korištenje hrvatskog kao službenog jezika. Mađarski političari protestirali su kod Ferdinanda V. zbog ovih odluka Hrvatskog sabora, smatrajući da se Sabor i Hrvatska općenito moraju pokoravati ugarskoj vladi. Kolebljivi Ferdinand V. već idući dan (10. lipnja 1848.) manifestom lišava bana Jelačića svih službi i časti. Taj manifest nije bio objavljen i za njega ban Jelačić nije znao kad je 19. lipnja 1848. predao Ferdinandu V. „reprezentaciju“ kojom Hrvatski sabor zahtijeva „uređenje Austrije kao federacije ravnopravnih naroda“ i da u Hrvatskoj Trojednici (trojednoj kraljevini Dalmaciji, Hrvatskoj i Slavoniji, op. a.) bude obnovljena banska vlast od Drave do mora.127 Zahtjev da se banska vlast obnovi od Drave do mora značio je političko ujedinjenje građanske Hrvatske i Slavonije s Vojnom krajinom, Međimurjem, Rijekom i njezinim kotarom, kvarnerskim otocima, Istrom do rijeke Raše i Dalmacijom.

Ferdinand V. odredio je nadvojvodu Ivana kao posrednika između Trojedne Kraljevine i Ugarske. Za manifest o Jelačićevoj smjeni doznalo se 20. lipnja 1848., dakle deset dana kasnije. Vladareva odluka izazvala je veliko nezadovoljstvo u Hrvatskoj. Zalaganjem bana Jelačića, Hrvatski sabor 29. lipnja 1848. prihvatio je posredovanje nadvojvode Ivana, ali i zatražio opoziv manifesta o Jelačićevoj smjeni. Mjesec dana kasnije (29. srpnja 1848.) ban Jelačić u Beču vodio je pregovore s predsjednikom ugarske vlade Lajosem Batthyányjem na kojima nije došlo do prihvaćanja hrvatskih zahtjeva. Štoviše, pregovori su završili objavom rata između bana Jelačića i L. Batthyányja.128

Tek 6. rujna 1848. banu Jelačiću stiže pismo od vladara kojim on opoziva manifest o njegovoj smjeni.129 Ferdinand V. išao je na ruku Mađarima, nadajući se da će s njima postići nekakav dogovor. Zbog toga je i smijenio Jelačića s banske funkcije, tako da je Josip Jelačić gotovo puna tri mjeseca (od 10. lipnja do 6. rujna 1848. godine) obnašao dužnost bana, iako je formalno bio suspendiran od strane vladara. Vidjevši da ugarska vlada ne odustaje od svojih zahtjeva za nezavisnošću Ugarske, Ferdinand V. „pomilovao“ je Josipa Jelačića i vratio ga na bansku dužnost.

U tajnom sporazumu s bečkim dvorom, Jelačić je 7. rujna 1848. navijestio rat ugarskoj vladi, ovaj puta i službeno. Prvi puta bilo je to neslužbeno 29. srpnja 1848. u Beču, na kraju pregovora s predsjednikom ugarske vlade Lajosem Batthyányjem. Iako se Ferdinand V. kolebao oko bana Jelačića, nadajući se kakvom-takvom dogovoru s Mađarima, Jelačić je bio vjeran vladaru i poveo je Hrvate u rat za spas Hrvatske na strani Austrije protiv revolucionarne mađarske vlade.

Trebajući Hrvate za rat na svojoj strani, Ferdinand V. 3. listopada 1848. imenovao je Jelačića guvernerom i vrhovnim zapovjednikom sve carsko-kraljevske vojske u Ugarskoj. Na toj dužnosti Jelačić je bio 13 dana. Već 16. listopada 1848. godine, na nagovor njemačkih konzervativnih građanskih krugova, Ferdinand V. promiče kneza Alfreda Windischgraetza, dotada vrhovnog zapovjednika u Češkoj u čin feldmaršala i imenuje ga zapovjednikom sve carsko-kraljevske vojske, osim one koja se nalazila u Italiji pod zapovjedništvom maršala Radetzkoga.130

Imenovanjem kneza Windischgraetza za vrhovnog zapovjednika carsko-kraljevske vojske u Ugarskoj i šire, on je postao nadređen banu Jelačiću. To znači da Jelačić više nije mogao donositi važne odluke, već je morao slušati naredbe kneza Windischgraetza. Očito se nekim austrijsko-njemačkim krugovima nije svidjela ideja da jedan Hrvat bude na tako visokoj vojnoj dužnosti, zbog čega je Ferdinand V. smijenio Jelačića s pozicije vrhovnog zapovjednika vojske. On je tako izgubio mogućnost donošenja važnih odluka, ali je i dalje ostao vjeran vladaru. U liku bana Josipa Jelačića ogleda se teška sudbina hrvatskoga naroda. Iako stoljećima tlačeni od Habsburgovaca, Hrvati su se pod Jelačićevim vodstvom borili na njihovoj strani, čak i onda kada je dio Austrijanaca (u Beču) digao pobunu protiv carske samovolje!

Poslušno i disciplinirano, Hrvati su se pod Jelačićevim vodstvom borili na strani Austrije, vjerujući da se bore za Hrvatsku i opstanak svog naroda pred navalom Mađara. Ipak, vjernost Austriji i Habsburgovcima za Hrvate je uskoro postalo gorko razočaranje.

Smatrajući da je otpor Mađara slomljen, bečki dvor na čelu s carem Franjom Josipom 4. ožujka 1849. proglasio je novi ustav, zvan nametnuti (oktroirani) ustav, jer je donesen bez sudjelovanja parlamenta. Iako je priznao narodima ravnopravnost i njihovo pravo na vlastiti jezik i narodnost, ustav je značio obnovu jedinstvenoga centralističkog Austrijskog Carstva. Hrvatska je bila priznata kao zasebna država, ali nije bila sjedinjena. Izvan nje ostale su Vojna krajina, Istra, kvarnerski otoci i Dalmacija. Hrvatski sabor izgubio je samostalnost jer je središnji parlament u Beču imao donositi zakone za čitavu zemlju.131

Bansko vijeće kao hrvatska vlada nije htjelo prihvatiti oktroirani ustav, jer je on značio kraj hrvatskih nadanja o ujedinjenoj Hrvatskoj u Habsburškoj Monarhiji kao federaciji ravnopravnih naroda. Carevi savjetnici dali su Hrvatima do znanja, ako ne prihvate taj ustav da će ih smatrati jednakim buntovnicima kao i Mađare.132

Iako nezadovoljni, Hrvati su nastavili ratovati na strani Austrije. Za razliku od njih, Mađari su nastavili borbu za slobodu protiv Beča sve do kolovoza 1849. godine. Njihova vojska predala se tek kad je ruski car Nikola I. poslao 200 tisuća vojnika u pomoć Franji Josipu da slomi mađarski otpor.133

Franjo Josip mogao je zahvaliti svoj opstanak na prijestolju, kao i opstanak Habsburške Monarhije trojici vojskovođa- banu J. Jelačiću, koji je dao veliki doprinos gušenju revolucije u Beču i u Mađarskoj, feldmaršalu knezu A. Windisch-Grätzu, koji je ugušio revoluciju u Češkoj te feldmaršalu grofu Josefu Wenzelu Radetzkom, koji je slomio revoluciju u Italiji.134

Nakon što je poražena mađarska revolucija, Bansko vijeće 6. rujna 1849. proglasilo je oktroirani ustav kao temeljni državni zakon. Po tom ustavu, sve do kraja apsolutizma 1860. godine u Hrvatskoj je, kao i u cijeloj Habsburškoj Monarhiji vladalo austrijsko ministarstvo (vlada, op. a.). Hrvatske zemlje nisu se ujedinile. Štoviše, Hrvatska je izgubila dio Srijemske županije (iločki i rumski kotar) koji je u studenom 1849. pripojen novoosnovanoj Srpskoj vojvodini sa sjedištem u Temišvaru (danas grad u Rumunjskoj, op. a.). Ipak, Hrvatskoj je carskom uredbom 13. prosinca 1849. pripojeno Međimurje, ali privremeno, „dok se o tom ne stvori konačna odluka putem državnoga zakonodavstva.“135

Tijekom 1850-ih godina Franjo Josip vladao je apsolutistički. Potkraj 1851. ukinut je oktroirani ustav i uveden otvoreni apsolutizam, koji se prema tadašnjem ministru unutarnjih poslova Aleksandru Bachu naziva još i Bachov apsolutizam. Hrvatski sabor nije sazivan, mjesto vlade postojalo je kraljevsko namjesništvo dok su okružja zamijenila županije. U urede je uveden njemački jezik kao službeni, a u gimnazije kao nastavni. U pučkim je školama hrvatski jezik zamijenio latinski. Pravo slobodnog sastajanja bilo je ukinuto a štampa podvrgnuta nadzoru. Na važnija mjesta u upravi u Hrvatskoj došli su Nijemci, Česi i Slovenci, od naroda podrugljivo nazvani „Bachovi husari.“ Redarstvo (policija, op. a.) imalo je velike ovlasti. Bečka vlada kupila je „Narodne novine“ Lj. Gaja i pretvorila ih u službeno glasilo. Bila je zabranjena i upotreba hrvatske trobojnice. Godine 1852. carskom su odlukom ponovno uvedeni hrvatski i slavonski barjak (kao regionalni barjaci-zastave, op. a.). U Hrvatskoj je zavladala potištenost, ogorčenje i nezadovoljstvo.136

Josip Jelačić izgubio je sve one titule koje su mu dali Ferdinand V. i Franjo Josip, osim titule hrvatskoga bana. On je ostao ban sve do svoje smrti 1859. godine. Tijekom Bachova apsolutizma, Jelačić nije imao velike ovlasti, jer je Franjo Josip s bečkom vladom upravljao cijelom zemljom, pa je tako donosio zakone i za Hrvatsku. Franji Josipu on više nije bio potreban, stoga je ban Jelačić izgubio utjecaj i ovlasti koje je imao tijekom 1848.-1849. godine. Zato možemo zaključiti da je ban Jelačić bio iskorišten od bečkoga dvora. Dok im je trebao u borbi protiv Mađara, Ferdinand V. i Franjo Josip ukazivali su mu povjerenje dajući mu odgovorne vojne i političke dužnosti, a kada ga više nisu trebali, oduzeli su mu sve funkcije, osim banske.

Ipak, ban Jelačić bio je društveno aktivan, radeći za Hrvatsku koliko je mogao. Njegovim zalaganjem 1850. osniva se društvo za istraživanje povijesti pod nazivom „Društvo za povjestnicu jugoslavensku.“ U prosincu 1851. Jelačić pokreće inicijativu za osnivanje kazališta u Zagrebu. Prikupljenim prilozima pokrenuto je kazalište s prvom predstavom od 29. siječnja 1852. Ban Jelačić podupirao je i izdavanje školskih udžbenika na hrvatskom jeziku i protivio se ukidanju hrvatske trobojnice. Bio je i neumoran borac za hrvatski jezik. Njegovim nastojanjem Zagrebačka biskupija 11. prosinca 1852. podignuta je na stupanj nadbiskupije. Tim činom Katolička Crkva u Hrvata postala je neovisna o ugarskom episkopatu (nije više bila pod upravom ugarskih nadbiskupa, op. a.). Ban Jelačić zauzimao se za izgradnju cesta i željezničkih pruga te općenito za razvoj gospodarstva u Hrvatskoj. On je podupirao osnivanje i povezivanje trgovačko- obrtničkih komora na području sjeverne Hrvatske, a 1854. godine osnovao je Hrvatsko-slavonsko gospodarsko društvo.137

Sada bismo mogli postaviti neka pitanja. Što da su Hrvati na čelu s banom Jelačićem bili manje vjerni Austriji, a više sebi? Da su Hrvati pod vodstvom Jelačića i političara okupljenih u Hrvatskom saboru proglasili nezavisnu Hrvatsku i odvojili se od Austrije, po uzoru na Mađare? U Beču je izbila revolucija 1848. godine. Dio austrijskog građanstva želio je pripojenje Austrije Njemačkoj. Česi su se borili za slobodu, baš kao i Slovaci, Rumunji u istočnoj Ugarskoj i Srbi u južnoj Ugarskoj. U sjevernoj Italiji (Lombardija, Venecija) buknuo je ustanak protiv austrijske vlasti. Da su tada Hrvati pod vodstvom bana Jelačića ostali u Hrvatskoj i branili svoju zemlju, možda je Hrvatska mogla postati nezavisna država već 1848. godine. Možda! Habsburška Monarhija tada je bila pred raspadom. Umjesto da iskoriste priliku poput Mađara da proglase svoju nezavisnost, Hrvati su na čelu s banom Jelačićem poslušno slijedili naredbe Ferdinanda V. i Franje Josipa.

Kako je Franjo Josip pokazao zahvalnost prema Hrvatima? Tako što im je nametnuo isti apsolutizam, istu diktaturu kao i Mađarima. Jednako su bili tretirani Hrvati koji su se borili za Austriju kao i Mađari koji su se borili protiv nje.

Nemojmo zaboraviti da s izuzetkom Osijeka, Mađari nigdje drugdje nisu prešli Dravu i upali na hrvatski teritorij. S druge strane, ban Jelačić prešao je Dravu kod Varaždina i upao na mađarski teritorij ratujući za Habsburgovce i Austriju. Da li je baš bilo nužno napasti Mađarsku u rujnu 1848. godine? Na taj način Hrvati su ne prvi puta prekršili stari ugovor što su ga njihovi preci prema predaji u 7. stoljeću sklopili s papom Agatonom. Hrvati su se tada obvezali da neće napadati susjedne narode niti voditi osvajačke ratove. Papa im je zauzvrat obećao da će ih štititi Bog i sveti Petar.138

Mnogo puta prije toga Hrvati su pod zastavom Habsburgovaca ratovali diljem Europe za interese Austrije a da sami od toga nisu imali nikakve koristi. U tome je bila tragedija hrvatskog naroda! Ratovao je za tuđe interese, pod tuđim zastavama, umjesto da se ujedini i zajedničkim snagama bori za svoju zemlju.

Bachov apsolutizam dokrajčio je poraz Austrije u ratu s Francuskom i talijanskom kraljevinom Pijemont 1859. te veliki državni dug. Zbog loših iskustava s bečkim apsolutizmom tijekom 1850-ih godina mnogi hrvatski političari izgubili su povjerenje u Beč i počeli misliti na savez s Mađarima.139

Obnovom ustavnog stanja 1860. Franjo Josip dopustio je saziv zemaljskih sabora diljem Monarhije, poput Hrvatskog i Ugarskog sabora. Hrvatski sabor počeo je s radom 15. travnja 1861. godine pod predsjedanjem bana Josipa Šokčevića. Bilo je mnogo govornika koji su držali sjajne govore. Spomenut ću ovdje samo nekolicinu političara koji su u Saboru 1861. dali svoje mišljenje o Austriji, to jest o njezinim vladarima Habsburgovcima te o Ugarskoj i Mađarima.

Najprije ću izdvojiti mišljenje zastupnika iz Osijeka i okolice, jer je Osijek bio grad u kome su bili dosta brojni pristaše suradnje s Ugarskom, pogrdno zvani mađaroni. Čak ni ban Jelačić u svom pohodu Slavoniji u srpnju 1848. nije ih uspio uvjeriti da odustanu od suradnje s Mađarima. Osijek je bio jedini grad u Hrvatskoj u kojem je bila stacionirana mađarska posada punih šest mjeseci (od listopada 1848. do travnja 1849.). Doista, nigdje nisam našao u literaturi podatak da su Mađari prešli Dravu i zauzeli neki grad u Hrvatskoj osim Osijeka. Možda ne bi došli ni u Osijek da tamo nije bilo njihovih pristaša (mađarona)u većem broju, a koji su htjeli suradnju s Mađarima i kraljevinom Ugarskom.

Ljudevit plemeniti Salopek, vlastelin iz Sarvaša pokraj Osijeka, govorio je u Saboru 21. lipnja 1861. godine. On je izjavio kako je bečka apsolutistička vlada pomoću „razdora izmedju nami i našimi susjedima preko Drave obstojećeg, po načelu divide et vinces“ (podijeli pa vladaj, op. a.) uspjela osigurati cjelokupnost „monarhije austrijanske.“ Postupanje vlade dovelo je do općeg nezadovoljstva. Kako bi se smirilo nezadovoljstvo naroda, „izvanredna fisična moć se je uzdržavati morala,“ što je dovelo do velikih financijskih troškova, tako da danas nitko više ne dvoji o „više nego vrlo ozbiljnom stanju austrijanske vlade u financijalnom pogledu.“ Osim toga, bečka vlada izdaje naredbe „koje sa razumom naših ustavnih pravah nikako se spojiti nedadu.“140

Lj. Salopek optužio je bečku vladu za poticanje sukoba između Hrvata i Mađara, kako bi Austrija osigurala svoju prevlast u Monarhiji, ali nije spomenuo velikomađarski nacionalizam kao glavni uzrok sukoba Hrvata i Mađara. „Fisična moć“ značila je fizičku silu, to jest vojsku i žandarmeriju koja je osiguravala vlast Franje Josipa tijekom 1850-ih, ali je održavanje te fizičke sile radi uspostave reda i mira diljem Monarhije iscrpilo financijsku snagu države i dovelo ju gotovo do bankrota. Bečka vlada izdavala je mnogo naredbi tijekom 1850-ih ne mareći što o tome misli Hrvatski sabor i ban Jelačić. Te su naredbe bile u suprotnosti s hrvatskim ustavom i zakonima.

Isti dan (21. lipnja 1861.) u Saboru je govorio i Hugo Marinović, zastupnik slobodnog i kraljevskog grada Osijeka. On je spomenuo kako je razdor s Mađarima „prinukao nas je na to, da smo se sliepo tako rekuć u ruke austrijanske vlade bacili.“ Tada smo se „starog saveznika lišili, nu ujedno smo malo zatim u mrežu bečke birokracije pali.“ Kao nagradu za naše žrtve i nepokolebljivu vjernost „stenjali smo 12 godinah pod jarmom krutog absolutizma i tudjinstva, koje nam je starodavni ustav, svetinju ovu narodnu, narodnost našu, i sve što nam je po povjestnici milo i drago nogami gazilo i uništilo.“141

Svoje ogorčenje H. Marinović pokazao je i po pitanju poreza, jer „nesnosivi pako svakovrstni porezi samovoljno i bezustavnim putem uvedeni, kano i nesmotreno i bezsviestno rukovanje državnog imetka i dohodakah, u materijalnom takodjer smotrenju u skrajnu su nas propast doveli.“ Kako je došlo do toga? Zbog razdora između dva plemenita naroda, koji su tijekom sedam stoljeća dijelili sreću i nesreću i svoj opći ustav zajedno branili od svakog neprijatelja, rekao je Marinović.142 U ovim citatima sažeta je tragedija Hrvata tijekom 1850-ih godina. Bečki apsolutizam, ukinuće starog ustava i visoki porezi koji su narod doveli u krajnje siromaštvo. Za takvu Austriju pod vlašću Habsburgovaca borili su se Hrvati na čelu s banom Jelačićem. Nije bilo vrijedno truda ni žrtava boriti se za habsburšku Austriju, zar ne?

Hugo Marinović spomenuo je i sukobe s Mađarima. On je priznao da su Mađari „u revnosti za narodnost svoju, narodnost našu vriedjali,“ ali tada smo „blagodati ustavnog života uživali,“ boreći se s poštenim otvorenim protivnikom, „koji je namjeru svoju očito izjavio, i zato nam je obrana mnogo laglja (lakša, op. a.) bila.“ Kako je radila bečka vlada? Ona je za svoje načelo proglasila ravnopravnost naroda, a onda je ukinula naš ustav i „faktično je sve germanizirala, te narodni jezik iz svih uredah istih takodjer obćinskih, i iz svih učionicah prognala.“ Marinović je spomenuo kako mađarski narod nije tako brojan da bi nas mogao pomađariti. S njima smo u savezu i pod istim ustavom proživjeli sedam stoljeća, pa „koje je mjesto koja obitelj u domovini našoj pomagjarena,“ pitao je H. Marinović.143

Slažem se s Hugom Marinovićem! Ne samo da se Hrvati nisu pomađarili do dana današnjega, već i u Mađarskoj danas žive na tisuće Hrvata. Dosta se Hrvata putem bračnih veza pomađarilo tijekom povijesti, ali to nije bila politika ugarske (mađarske) vlade, već prirodan proces zbližavanja među ljudima. Na isti način, jedan dio Mađara koji su došli živjeti u Hrvatsku pohrvatio se putem bračnih veza s pripadnicima hrvatskoga naroda.

S druge strane, govorio je dalje H. Marinović, nekada cijele slavenske pokrajine sada su ponjemčene, poput Češke, Kranjske, Koruške i Štajerske. Tu se vidi kako je „njemština“ (njemački jezik i kultura, op. a.) podjarmila slavenstvo. „Njemština“ se uvukla i u privatni život naše domovine, pa su se tako u učenim krugovima ustručavali govoriti „narodnim jezikom.“144

Franjo Pinterović iz Osijeka govorio je u Saboru 4. srpnja 1861. Rekao je kako smo mi za kralja Kolomana svoju krunu predali kruni svetog Stjepana i tako se združili „s narodima ine krune.“ S njima smo dijelili dobro i zlo preko 700 godina, sve do 1848. Tada se dogodilo „nesretno nesporazumljenje izmedju nas i narodah ugarskih,“ a treći je „za korist svoju odtuda vući, krvave žrtve neštedeći, nas od naroda ugarskoga razdruži, te kako Magjare tako i nas pod absolutizam bečke vlade stavi.“145 Za F. Pinterovića glavni krivac rata između Hrvata i Mađara nisu bili ni jedan od ta dva naroda, bez obzira na velikomađarski nacionalizam, već „treći.“ Nije imenovao taj treći čimbenik, ali očito se radilo o bečkoj vlasti (Habsburgovcima).

Pinterović je spomenuo kako je pitanje narodnosti i jezika glavni uzrok „nesretnoga razdora bijaše, koj mnogu krvavu žrtvu koštaše.“ To bi se još moglo i razumjeti, da su te žrtve dovele do blagostanja domovine i naroda, „al se mi iz jedne propasti ugnjetavanja narodnosti u drugu još veću absolutizma strmoglavismo.“ U Europi ima na milijune Slavena, istaknuo je F. PInterović, ali mnogi od njih žive pod apsolutizmom, poput Čeha, Poljaka, Rusa, Bugara, Bošnjaka, Hercegovaca i drugih. Ima Slavena, te slobodnih Slavena! Tko su slobodni Slaveni po Pinteroviću? „To smo mi, i oni, koje kruna sv. Stjepana štiti.“146 Svi narodi koje je Pinterović nabrojao živjeli su pod apsolutizmom carske Rusije, Osmanskog (turskog) carstva ili habsburške Austrije.

Stoga je F. Pinterović predložio sklapanje međunarodnog ugovora između Hrvata i naroda ugarskoga, uz uvjet da naša narodnost i jezik budu nepovredivi.147 Sedam godina kasnije (1868.) to će se i dogoditi, prilikom sklapanja Hrvatsko-ugarske nagodbe. Mađarski političari priznali su posebnost naroda trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije, a s tim u vezi i pravo tog naroda na vlastiti službeni jezik. Tu nagodbu s Mađarima sklopili su unionisti ili mađaroni, kako su ih podrugljivo zvali njihovi politički protivnici.

Grof Koloman Bedeković iz Jalžabeta pokraj Varaždina govorio je u Saboru 27. lipnja 1861. Za razliku od nekih drugih govornika koji su optuživali bečku vladu za rasipnost, on je spomenuo konkretne novčane iznose. Dok je na snazi bio ustav, „tada se nisu mogla činiti skupa experimenta na troškove i blagostanja narodah- državni troškovi svotu od 150 miliunah nisu prekoračili- državne dugove narodi krune ugarske ni poznali nisu, narodni imetak njihov ostao je netaknut,“ tvrdio je grof Bedeković.148

Međutim, kad je „bačeno od vlade zlosretno sjeme nesloge, razdora, zavisti, preobladalo (prevladalo, op. a.) je to narode ugarske krune.“ Tada su došli u sukob interesi naroda s interesima centralističke vlade i dinastije (Habsburg, op. a.). Zbog zaduživanja u inozemstvu „porodio se je nam do onda nepoznati deficit,“ a narodni imetak je dijelom prodan a dijelom založen. Državne željeznice su „ silom novacah gradjene pod vriednost inostranom družtvu prodane na štetu obćenja i trgovine.“ Na taj su način otvoreni novi kanali „kojimi se novci iz monarkije izvadjaju,“ dok „državni dugovi postigli su nečuvenu svotu od 3 miliarda, a narodi postali su plienom burzah i špekulantah čitavoga svieta, koje zadovoljiti naša najbrižljivija skrb i radinost nedospieva.“149

Grof Bedeković također je optužio bečku vladu za izazivanje razdora i nesloge među narodima ugarske krune, ne spominjući velikomađarski nacionalizam tijekom prve polovice 19. stoljeća. Iz njegovih riječi vidimo kako je vlast Franje Josipa napravila silne dugove u inozemstvu (3 milijarde, ne piše koje valute, ali svakako se radi o ogromnom iznosu) radi poticanja gospodarskog razvoja u Monarhiji.

Tijekom 1850-ih Franjo Josip i bečka vlada pokušali su pokrenuti gospodarstvo, ali su krajnji rezultati bili loši. Kapital se velikim dijelom koncentrirao u Beču. Prva svjetska ekonomska kriza 1857. dovela je do međunarodnog pada likvidnosti. Na bečkoj burzi tada se smanjio kapital u dioničkim društvima, pala je i industrijska proizvodnja a porasla skupoća.

Dolazilo je i do sukoba bečkoga kapitala povezanog sa središnjom birokracijom i konzervativne aristokracije s agrarnim interesima. Državni proračun bio je stalno u deficitu, posebno zbog stalnog rasta vojnih i administrativnih izdataka. Nije došlo do povećanja agrarne proizvodnje nakon ukidanja feudalnih odnosa u zaostalijim dijelovima Monarhije, gdje do 1848. nije bilo sustavne agrarne proizvodnje za tržište. Bečke vlasti bile su protiv decentralizacije kredita koncentriranog u Beču putem pokrajinskih hipotekarnih banaka koje bi oslabile državnu kontrolu nad tržištem kapitala, a time bi oslabila i moć vladara i njegove vlade. Industrijska proizvodnja se povećala samo u austrijsko-češkom dijelu Monarhije. Troškovi civilne uprave u Austriji porasli su dva puta u odnosu na razdoblje prije 1848., a u Ugarskoj, Hrvatskoj i Slavoniji i do deset puta prema troškovima tradicionalne županijske samouprave. U gospodarski nerazvijenim krajevima Monarhije znatan dio dohotka trošio se na skupljanje i utjerivanje poreza, a upravne jedinice nisu mogle pružiti poticaj modernizaciji.150

Iz prije navedenog teksta vidimo da je najveću korist od gospodarskog razvoja u Habsburškoj Monarhiji tijekom 1850-ih godina imao zapadni, gospodarski razvijeni austrijsko-češki dio države. Gospodarski siromašnije, pretežno agrarne zemlje poput Hrvatske i dalje su zaostajale u razvoju jer je vlada koncentrirala kapital poglavito u Beču, gdje je i sama imala sjedište. Ipak, koliko god gospodarstvo Monarhije bilo razvijeno, ono nije moglo smoći dovoljno novca za državnu birokraciju, vojsku i policiju, što će rezultirati ogromnim deficitom i slomom Bachova apsolutizma 1860. godine.

Od 229 zastupnika na Saboru 1861. tek trojica bila su za samostalnu hrvatsku državu, koja bi bila povezana s Austrijom i Ugarskom samo preko zajedničkog vladara. Bila bi to takozvana personalna unija. Ti zastupnici bili su Eugen Kvaternik, dr. Ante Starčević i Petar Vrdoljak. Njih trojica utemeljili su Stranku prava, kojoj je glavni cilj bio borba za nezavisnu hrvatsku državu. Ostali zastupnici bili su članovi većinske Narodne stranke ili oporbene Unionističke stranke, koje su htjele na neki način postići nagodbu s Mađarima, to jest s kraljevinom Ugarskom.

Eugen Kvaternik održao je nekoliko značajnih govora u Saboru. Jedan od njih bio je 18. lipnja 1861. godine. On je bio protiv mišljenja da Hrvati moraju birati hoće li ići u Beč ili u Peštu, to jest, hoće li Hrvatska sklapati nagodbu s Austrijom ili Ugarskom. Izjasnio se protiv užeg saveza s Ugarskom, jer bismo tada „madjarsku slobodu i ustav pomogli i ojačali, no ubili bi jednim udarom slobodu ne samo svega hrvatskoga naroda no takodjer i sve braće Jugoslavenah budućnost bi utamanili.“151

Ako hrvatsko ime podlegne „mađarizmu,“ onda će mu podleći i „ime i budućnost svih Srbaljah, svih Jugoslavenah.“ Tijekom povijesti „o naš se narodni život hrvatski razbijaše svi valovi i talasi dušmanah jugoslavenskih,“ tvrdio je Kvaternik.152 Iz ovih izjava vidi se da je E. Kvaternik smatrao kako Hrvati brane ne samo svoju slobodu, već se bore i za slobodu i bolju budućnost svih južnih Slavena.

Putujući po Slavoniji, Kvaternik je sreo jednog seljaka koji mu je rekao:“bolje biti u svojoj kući sam gazda, nego li istu s drugima dieliti.“153 Ako se združimo s Ugarskom, rekao je Kvaternik, „biti ćemo, ko što bismo, volovi koji za tudju korist a ne sa sebe oru.“154

Za Kvaternika je bilo bitno da se Hrvati prestanu dijeliti u stranke, od čega imaju koristi samo naši neprijatelji. Složne Hrvate više bi uvažavali i Beč i inozemstvo.155 Tu je zapravo tragedija hrvatskoga naroda. Nesložnost Hrvata uvijek je iskoristio netko sa strane. Složan narod može imati i obraniti svoju državu, ali nesložan narod lako je izgubi.

Je li bolje za trojednu kraljevinu da se naš hrvatski novac troši u Beču, Pešti ili u Zagrebu? Je li bolje da o svojoj sudbini vijećamo na svojoj ili na tuđoj zemlji, pitao je dalje Kvaternik.156 Kad bi bila sloga u Saboru i došli krajišnici (iz Vojne krajine, op. a.) sa 100 tisuća bajuneta, Hrvati bi bili najčestitiji narod među svim austrijskim narodima i to za 30 dana, tvrdio je Eugen Kvaternik. Podsjetio je i kako je Austrija prepustila Međimurje Ugarskoj (upravo te 1861. godine, op. a.), iako je 40 tisuća „naših mučenika palo na poljanama Ungarie.“157

Ovdje je Kvaternik jasno dao do znanja što treba činiti. Složni hrvatski političari trebali su proglasiti hrvatsku nezavisnost uz podršku „100 tisuća bajuneta“ krajišnika, profesionalnih vojnika. Usput rečeno, nigdje u stručnoj literaturi kao ni u udžbenicima povijesti nisam našao brojku o poginulim hrvatskim vojnicima. Spominju se pobjede bana Jelačića nad Mađarima, ali ne i koliko je naših vojnika poginulo u tim, za nas na kraju uzaludnim bitkama. Toliki ljudi su izginuli ne samo za Hrvatsku, već još i više za spas habsburške Austrije, koja je nastavila vladati Hrvatskom kao svojom kolonijom tijekom 1850-ih godina.

Još jedan saborski zastupnik, Miroslav Kraljević iz Požege, spomenuo je broj poginulih hrvatskih vojnika tijekom rata s Mađarima 1848.-1849. U svom govoru od 25. lipnja 1861. Kraljević je rekao kako „do 50 000 naših hrabrih, naših slavnih, naših dičnih graničarah ostaviše kosti svoje u tudjem vilajetu.“158

Bili su to veliki gubici za jedan mali narod poput hrvatskoga. Godine 1857. Hrvatska je imala nešto više od 2,3 milijuna stanovnika.159 U ratu protiv Mađara, a na strani Austrije pod vodstvom bana Jelačića, Hrvatska je imala gubitke između 40-50 tisuća ljudi. Bili su to većinom vojnici, muškarci u najboljim godinama. Koliko je obitelji ostalo bez očeva, koliko žena bez muževa, koliko majki bez sinova? Zašto? Ne samo da se spasi Hrvatska, koju Mađari nisu vojno ni napali, s izuzetkom grada Osijeka, već da se spasi apsolutistička vlast Habsburgovaca. Ne bi li bilo bolje da je ban Jelačić, umjesto što je bio toliko odan Beču, više vodio brigu o hrvatskim interesima? Ratujući u Mađarskoj, ban Jelačić je prekršio onaj pradavni ugovor što su ga Hrvati sklopili s papom Agatonom u 7. stoljeću da nikada neće napadati susjedne narode, već će samo braniti sebe (vidi fusnotu 138.). Hrvatska se 1848. mogla braniti i da se ne prijeđe Drava, to jest da hrvatski vojnici ostanu na hrvatskoj zemlji i odbijaju moguće napade mađarske revolucionarne vojske.

Tada su Hrvati (1848.) pod Jelačićevim vodstvom mogli proglasiti hrvatsku nezavisnost, umjesto što su čekali da im dvolični vladar Ferdinand V. dade ono što su tražili za Hrvatsku u dokumentu zvanom „Zahtijevanja naroda.“ Ima jedna poslovica:“Po poruci vuk meso ne jede.“ To znači da vuk ne čeka da mu netko javi gdje ima mesa, već on sam ide u lov. Drugim riječima, sam se izbori za ono što ti treba! Uzdaj se u se i u svoje kljuse! Na žalost, Hrvati su tijekom mnogih stoljeća naučili služiti tuđinskim vladarima i više voditi brigu o tuđim nego li o svojim interesima. Zato nam povijest pa i sadašnjost jest tako tragična. Kad su Mađari 1848. proglasili nezavisnost, to su trebali učiniti i Hrvati. Ako je trebalo poginuti 40 ili 50 tisuća hrvatskih vojnika, bilo bi časnije i bolje da su svoj život dali u borbi za hrvatsku nezavisnost, ratujući ako treba protiv Austrije, a ne za nju.

U nastavku svog govora od 18. lipnja 1861., Eugen Kvaternik spomenuo je i Ferenca Deáka, tada vodećeg mađarskog političara, koji je tražio političku cjelovitost Ugarske na temelju mađarskih zakona iz 1848. i ugarske Pragmatičke sankcije. Tako on traži da se izvede „naše robstvo.“160 To su isti oni mađarski zakoni koji su negirali posebnost Hrvata prema Mađarima i htjeli Hrvatsku pretvoriti u dio Velike Mađarske.

Eugen Kvaternik na kraju govora predložio je dogovor naroda „trojedne kraljevine hrvatske-slavonsko-dalmatinske“ s kraljem (to jest s Franjom Josipom, op. a.) preko ovog Sabora, te da se na taj način urede odnosi s Austrijom i Ugarskom na temelju naših „starodavnih ustavnih pravah kao i državo-temeljnih zakonah.“ Radi bolje hrvatske budućnosti, on je bio za „slobodno uredjenje odnošajah krune i države hrvatske napram Austrije“ te za „savez obrane s ugarskom državom.“ Kvaternik je predložio i da se u buduće svi hrvatski kraljevi iz dinastije Habsburg-Lotringen krune u Zagrebu ili u slučaju neke zapreke u nekom drugom gradu trojedne kraljevine.161

Dr. Ante Starčević govorio je u Saboru 26. lipnja 1861. On je naglasio u svom govoru nepravde koje je hrvatski narod tijekom proteklih stoljeća doživio od Habsburgovaca. Po njemu, obitelj Habsburg nema više pravo vladati našom domovinom „jer ju je ona od naroda našega slobodnu i neodvisnu primila, pa ju je ona proti ugovoru i prisegi učinila podložnicom tudje zemlje.“ Naši očevi nikada se nisu odrekli svoje samostalnosti i neovisnosti. Dr. Starčević spomenuo je da u vrijeme kada su naši očevi izabrali Habsburgovce za svoje kraljeve (1527., op. a.) „da nam tada Vrbas bijaše istočna medja.“162 A. Starčević ovim je riječima dao do znanja da su Hrvati 1527. priznali Habsburgovce za svoje vladare svojom slobodnom voljom, ali su tijekom stoljeća Hrvati izgubili slobodu zahvaljujući bečkom apsolutizmu. Hrvati su ratovali za Habsburgovce i izvan Hrvatske, iako nije bilo zakona koji ih je na to tjerao, tvrdio je dalje dr. Starčević. Ratovali su zbog „ljubavi Hrvatah prema svojih kraljah.“

Kako se ponašala Austrija prema Hrvatima? Nisu li Austrijanci „naše vojske Turčinu davali,“ nisu li oni „naše tvrdjave Turčinu prodavali,“ nisu li Austrijanci našem narodu „i ono siromaštva otimali što mu ga bijaše Turčin ostavio, nije li narod hrvatski više poradi tlačenja Austrijanacah negoli poradi Turakah morao begati iz svoje toliko putah krvlju odkupljene domovine,“ pitao je dr. Starčević. Nije li Austrija Slavoniju „Ungariji podložila?“ Austrija je „uvela sužanjstvo pod imenom vojničke krajine.“ Koja je bila korist od služenja Austriji? Prema A. Starčeviću, „za sve svoje žrtve ovaj narod dobi od Austrije glupost, sužanjstvo, siromaštvo.“163 Sužanjstvo je stara hrvatska riječ za ropstvo, a sužanj je rob.

Austrija je 1848. bila u stanju raspada. Da nije bilo rata između Hrvata i Mađara, već u srpnju 1848. ne bi se više znalo za Austriju, tvrdio je dr. Starčević. Da su tada Hrvati i „Ungarci“ bili složni, „oni bi se bili na razvalinah Austrije kao neodvisna država ustanovili.“ Hrvati su stali na stranu vladara, a nakon njih i drugi narodi Ugarske, što je dovelo do sloma mađarske revolucije. Austrija je ta koja radi na neslozi naroda Ugarske, jer „vazda Hrvati Ungariju nadvladaše, i vazda Austrija Hrvate i Ungariju stegnu u svoje obično sužanjstvo.“ Dr. Starčević izrazio je nadu da su se Hrvati osvijestili i da neće više „vojevati za svoje sužanjstvo ni za despociju Austrije.“164 To je ono što je napravio ban Jelačić, ratujući za Austriju protiv Mađara. Hrvati su se tada izborili za to da budu sluge Austrije tijekom 1850-ih godina, umjesto da su se borili (vojevali) za svoju slobodu, poput Mađara.

Dr. Starčević tražio je povratak ustava za Hrvatsku i Ugarsku. Kad se to dogodi, „mi ćemo se sa svih narodi Ungarie za dvanaest urah (sati, op. a.) pogoditi.“ Tražio je i da kralj (to jest car i kralj Franjo Josip, op. a.) jamči da ustav neće biti opet oduzet.165 Zamjerio je Mađarima njihov nacionalizam. Oni bi na svom saboru trebali proglasiti „jednakost svih narodnostih Ungarie.“ Da su to Mađari napravili, mi bi već odavno dobili natrag svoj ustav, „mi bi danas Austriji zapovedali.“ Austrija se ponaša drsko jer smo mi i narodi Ugarske nesložni, to jest Austrija koristi tu neslogu da bi nad svim narodima Monarhije vladala apsolutistički. Ne samo to! Svađu Austrije i Ugarske koristi Rusija, jer „ovako Austrija i Magjari sakrivaju, podpomažu, razširiju rusko rovanje na iztoku Evrope.“166

Ante Starčević nije se složio s mišljenjem onih koji su tvrdili da je Hrvatska premala zemlja da bi mogla sama opstati. Istaknuo je primjer San Marina, koji je ne samo slobodan nego i mnogo bogatiji od Austrije. San Marino nikada nije tražio pomoć „za urediti ali uzdržati svoje domaće stanje.“ Starčević je podržao prijedlog E. Kvaternika, smatrajući dobrim rješenjem personalnu uniju s Ugarskom, što je značilo da bi Hrvatskoj i Ugarskoj bio zajednički samo zakoniti kralj. O prijedlogu realne unije s Ugarskom, dr. Starčević izrazio je mišljenje da to nije dobra ideja, baš kao što Belgija i Holandija ili Francuska i Italija ne mogu biti u „realnu družtvu.“167

Najbolje rješenje za Hrvate bila je nezavisna hrvatska država, koja bi s Austrijom i Ugarskom formalno bila vezana samo osobom istog vladara, a sve ostalo (vojska, zakoni, financije, vanjska politika i drugi poslovi) bili bi u nadležnosti hrvatskog bana i Sabora.

Petar Vrdoljak u svom govoru od 9. srpnja 1861. izrazio je žaljenje što je Kvaternikov prijedlog o nezavisnoj Hrvatskoj „toliko malo odziva našao u visokoj ovoj kući.“ Zamjerio je onima (članovima Narodne i Unionističke stranke, op. a.) koji bi „hrvatsku domovinu, Magjaru na milost i nemilost, s kakvimi ili baš s nikakvimi uvjeti predali.“ Vrdoljak je primijetio kako „muževi“ sakupljeni u Saboru „u duši svojoj odobravaju predlog g. Kvaternika,“ ali ga se plaše javno poduprijeti „zarad njeke neutemeljite nepraktičnosti istog predloga u ovo doba.“ Neki kažu:“daj mi 100 000 bajonetah, pa ću ja prvi taj predlog potpisati.“ Vrdoljak je pitao zar mi nemamo tih 100 tisuća bajuneta, misleći na hrvatske vojnike koji su se borili u Italiji, Mađarskoj, Njemačkoj i kod Moskve (u Napoleonovoj vojsci, op. a.). Ako smo onda ratovali za tuđe interese, „zar da dvojimo onda za vlastite interese, za vlastiti dom i rod naše, Evropi poznate vitezove upotriebiti,“ pitao je Petar Vrdoljak.168

On je podsjetio na pokušaje mađarizacije kroz povijest, kao i na tadašnje mađarske spletke protiv Hrvatske „na Rieci, u Medjumurju, u Slavoniji i ostaloj našoj domovini,“ što nikako nisu „znakovi bratimstva.“ Vrdoljak je čak predvidio i mogućnost novog rata s Mađarima, osudivši njihovu politiku „jer su je naperili proti narodom nemagjarskim u Ugarskoj i izvan Ugarske, i protiva vladi, da proti istomu kralju (Franji Josipu, op. a.), i to u toj mjeri, da skoro svaku izreku opozvati običavaju.“169 Time je htio reći kako se mađarski vladajući krugovi nisu slagali s nikim. Oni su tada u borbi za svoje ciljeve bili u sukobu sa svim ostalim narodima Ugarske, s bečkom vladom i sa carem i kraljem Franjom Josipom.

Ovaj govor lijepo nam predočuje situaciju na Hrvatskom saboru 1861. godine. Nisu samo E. Kvaternik, dr. A. Starčević i P. Vrdoljak bili za stvaranje hrvatske nezavisne države koju bi branilo 100 tisuća bajuneta hrvatskih krajišnika, već su i neki drugi zastupnici o tome razmišljali, samo što nisu imali hrabrosti javno poduprijeti taj prijedlog. Zbog toga je Hrvatska i dalje ostala ovisna o Austriji i Ugarskoj.

Nakon sklapanja Austro-ugarske nagodbe 1867. godine, Habsburška Monarhija politički je reorganizirana u dva dijela- Austriju i Ugarsku, a hrvatske zemlje našle su se podijeljene između te dvije polovice države.

Nezadovoljan takvim razvojem događaja, Eugen Kvaternik sa svojim malobrojnim pristašama pokrenuo je bunu u Rakovici pokraj Slunja, na području Vojne krajine. Ciljevi bune bili su oslobođenje hrvatskog naroda od mađarsko-njemačkog ropstva, uvođenje županija umjesto krajiškog uređenja, sloboda vjeroispovijesti i jednakost svih ljudi pred zakonom.

Ustanici su imali Privremenu vladu, kojoj je na čelu bio E. Kvaternik kao regent, Ante Rakijaš bio je ministar rata, Petar Vrdoljak ministar unutarnjih poslova, Vjekoslav Bach ministar financija a Rade Čuić bio je glavni vojni zapovjednik.

Buna je trajala samo tri dana (8.-11. listopada 1871.). U njoj je sudjelovalo nekoliko stotina krajišnika i nešto seljaka iz okolnih sela. Austrijska vojska opkolila je ustaničko područje, a vođe ustanka poginuli su 11. listopada 1871. prilikom pokušaja proboja u Bosnu osim R. Čuića, koji se spasio bijegom u Srbiju. Iako vodstvo Stranke prava nije sudjelovalo u ustanku niti je o njemu bilo obaviješteno, dr. A. Starčević i ostali čelnici stranke bili su uhićeni, stranačko glasilo „Hervatska“ prestalo je izlaziti, a stranka je bila isključena iz političkog života Hrvatske sve do 1878. godine.170

Tako je neslavno propala zamisao o dizanju ustanka za hrvatsku nezavisnu državu 1871. godine. Mali broj ljudi u okolici Slunja odvažio se na bunu. Ne mogu a da ne zapitam, zašto Hrvati nisu masovno podržali bunu Eugena Kvaternika i njegovih drugova? Jesu li doista stoljeća života pod tuđinskom vlašću stvorili u Hrvata uvjerenje da tako mora biti ili je tome kriva nesloga tadašnjih hrvatskih političara? Kako god bilo, Hrvati će čekati na svoju nezavisnu državu još dugo vremena, sve do potkraj 20. stoljeća, kada je u ratu i krvi rođena neovisna demokratska Hrvatska.

3.7. Kako su unionisti (mađaroni) branili Hrvatsku u 1860-ima?

Nakon poraza kojeg je Habsburška Monarhija pretrpjela 1859. godine na talijanskom bojištu u sukobu s Francuskom i talijanskom kraljevinom Pijemont te zbog katastrofalnog stanja državnih financija, koje su prijetile državnim bankrotom, Franjo Josip bio je prisiljen na provođenje određenih političkih promjena u državi. Najprije je Laksenburškim manifestom od 15. srpnja 1859. najavio promjene u upravi i zakonodavstvu, da bi 5. ožujka 1860. sazvao Pojačano Carevinsko vijeće u Beču. U to Vijeće pozvao je po jednog predstavnika iz svake zemlje Monarhije. Predstavnik Hrvatske bio je poznati karlovački poduzetnik Ambroz Vraniczany, Slavoniju je zastupao đakovački biskup Josip Juraj Strossmayer a Dalmaciju grof Frano Borelli. Vijeće je zasjedalo od 31. svibnja do 28. rujna 1860., a zadaća mu je bila dati prijedloge o političkom uređenju države.171

U Pojačanom Carevinskom vijeću prevladala je većina koja se zauzimala za federativno uređenje države zasnovano na principu historijskih zemalja. Od 48 članova Vijeća 34 člana bila su za federativno preuređenje države, pa je Franjo Josip 20. listopada 1860. objavio Listopadsku diplomu. Tim dokumentom za cijelu državu uvodilo se zajedničko zakonodavno tijelo (parlament, op. a.) pod nazivom Carevinsko vijeće (po njemački Reichsrat), koje je u svom djelokrugu poslova trebalo imati vanjsku politiku i trgovinu, vojsku i zajedničke financije, dok su ostali državni poslovi trebali biti u nadležnosti zemaljskih sabora.172 Pod zemaljskim saborima mislilo se na sabore pojedinih zemalja Monarhije, poput Hrvatskog i Ugarskog sabora.

Listopadskom diplomom vladar je uveo ograničenu ustavnost. Carevinsko vijeće imalo bi 100 zastupnika koje bi poslali zemaljski sabori. Državna vlada trebala je biti odgovorna vladaru, koji je imao ovlasti u vanjskoj politici i vrhovno zapovjedništvo nad vojskom. Diploma spominje i uži sastav Vijeća s zastupnicima samo iz austrijskih zemalja, to jest bez zastupnika iz zemalja ugarske krune. Uže Vijeće trebalo je raspravljati samo o pitanjima koja su bila zajednička tim zemljama. Prema Listopadskoj diplomi, Monarhija je ostala unitarna, iako snažno decentralizirana država.173

Diploma je dala ustavni temelj zemljama Habsburške Monarhije, ali su njezine odredbe naišle na brojna protivljenja. Predstavnici austrijsko-njemačkog građanstva smatrali su da Diploma tolikom decentralizacijom ugrožava njihovu prevlast u državi. Protiv Diplome bila je i mađarska politička elita, koja je branila koncepciju političkog jedinstva zemalja krune svetog Stjepana i stoga se protivila ideji o federativnom uređenju države. Zbog otpora austrijskih i mađarskih političkih krugova, vladar je odustao od načela Listopadske diplome i 26. veljače 1861. objavio Veljački patent.

Patentom je znatno sužen djelokrug poslova zemaljskih sabora, ukinuto je Pojačano Carevinsko vijeće, dok su u isto vrijeme proširene ovlasti vladara i novog Carevinskog vijeća, koje se sada sastojalo od Gornjeg i Donjeg doma.

Osnovano je i državno vijeće, koje je imalo ulogu vladareva savjetodavnog organa, dok je vlada bila odgovorna vladaru, a ne parlamentu. Novi državni ministar (predsjednik vlade, op. a.) postao je Anton Schmerling, predstavnik njemačkog centralizma i birokracije, koji se oslanjao na njemačko liberalno građanstvo.

Veljačkim patentom otvoren je put uvođenju novog bečkog apsolutizma, a smanjenjem ovlasti i prava zemaljskih sabora umanjena je i mogućnost hrvatskog i ugarskog plemstva i građanstva da odlučuju o političkoj sudbini svojih zemalja. Objava Patenta izazvala je veliko nezadovoljstvo u hrvatskim i ostalim zemljama Monarhije.174

Nakon obnove ustavnog stanja, novi hrvatski ban postao je 19. lipnja 1860. general i barun Josip Šokčević. Vladar je također odobrio ponovno uvođenje hrvatskog jezika u javni život.175 Ban Šokčević svečano je otvorio rad Sabora 15. travnja 1861. godine. Na njemu nije bilo predstavnika Dalmacije, Vojne krajine i Rijeke, iako je to bila želja mnogih hrvatskih političara. Vladar nije udovoljio toj želji, pa je Sabor zasjedao prvenstveno kao hrvatsko-slavonski sabor. Tek je predstavnicima krajiških pukovnija i slobodnih općina vladar dopustio dolazak u Sabor 9. svibnja 1861., pa je 55 krajiških zastupnika sudjelovalo samo u raspravama o državnopravnim pitanjima. Ukupno je bilo 229 zastupnika u Saboru, od toga 30 virilista, 46 zastupnika iz građanske Slavonije, 55 iz Vojne krajine i 98 zastupnika iz građanske Hrvatske.176

Virilisti su bili uglednici iz društvenog života, poput pripadnika visokog plemstva i svećenstva (biskupi, nadbiskupi i drugi) koji se nisu birali na izborima, već su zbog svog ugleda i zasluga imali osigurano mjesto u Saboru. Svoje izabrane zastupnike poslali su slobodni kraljevski gradovi i povlaštena trgovišta.

Odsutnost zakonitih predstavnika Dalmacije samo je simbolično nadoknađena sudjelovanjem šestorice istaknutih Dalmatinaca, među kojima su trojica bili članovi Dalmatinskog sabora. Njih šestorica su u Saboru u Zagrebu bili s „informativnim glasom,“ to jest bez mogućnosti glasovanja.177

Atmosfera u Saboru bila je prožeta emocijama, što se vidi iz govora brojnih zastupnika. Osjećala se odbojnost prema vladaru i bečkom dvoru, čiji su centralizam i apsolutizam okrivljavani za brojne nedaće koje su snašle Hrvatsku i cijelu Monarhiju. Sličan je stav bio dijela zastupnika i prema mađarskoj političkoj eliti, koja je zagovarala mađarski liberalni ustav i zakone iz 1848., kao i ideju o jedinstvu zemalja krune svetog Stjepana.

Na taj način, ta elita nastojala je likvidirati tradicionalnu hrvatsku autonomiju. Namjera saborskih zastupnika bila je postići na temelju državnog prava trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije ujedinjenje svih hrvatskih zemalja pod vlašću bana i sabora te ujedinjenom hrvatskom kraljevstvu izboriti što širu političku autonomiju prema Austriji i kraljevini Ugarskoj.178

Glavno pitanje koje je trebao riješiti Sabor 1861. bilo je uređenje državnopravnih veza Hrvatske prema Austriji i Ugarskoj. Po tom pitanju saborski zastupnici podijelili su se u tri skupine, od kojih su nastale političke stranke.

Većina hrvatskih političara okupljenih u Narodnoj stranci (na čelu s biskupom Josipom Jurjem Strossmayerom, op. a.) zagovarala je federalizam u Monarhiji uz prisnije odnose s Ugarskom radi zaštite od bečkog apsolutizma i moguće prijetnje od stvaranja Velike Njemačke, te zahtijevala sjedinjenje Dalmacije i Vojne krajine s Hrvatskom. Eugen Kvaternik, kojeg je podupirao Ante Starčević, tražio je putem izravnih pregovora s kraljem potpunu samostalnost sjedinjene Hrvatske pod vlašću Habsburgovaca. Kvaternikov prijedlog bio je početak Stranke prava. Bit njezine ideologije je da je Hrvatska potpuno samostalna država, koja je zadržala svoj državni kontinuitet, bez obzira na stoljeća vlasti ugarskih i habsburških vladara. Stoga Hrvatska nema ništa zajedničko s Austrijom i Ugarskom osim kraljeve osobe. Kvaternik i Starčević razvili su s vremenom misao hrvatskoga nacionalizma. Oni su za Hrvatsku tražili punu nezavisnost, ali i najšire građanske slobode.179 O govorima E. Kvaternika, A. Starčevića i P. Vrdoljaka pisao sam u prethodnom poglavlju.

Kako je ocijenjeno djelovanje članova Unionističke stranke, pogrdno zvanih mađaronima na Saboru 1861.? Na jednom mjestu piše:“Mađaroni su predlagali da se Hrvatska poveže s Ugarskom bez ikakvih uvjeta.“180 Na drugom mjestu piše da su unionisti bili za prijedlog većine iz Narodne stranke „da se iznese princip realne unije s Ugarskom, ali bez ikakvih uvjeta koje bi Ugarska još prije negoli se Hrvatska s njome upusti u pregovore morala ispuniti.“181 Drugim riječima, unionisti su bili za realnu uniju s Ugarskom bez ikakvih uvjeta za Ugarsku, to jest za Mađare. Tako ispada da su unionisti ili mađaroni 1861. bili spremni izdati svoj narod i domovinu predajući ih na milost i nemilost Mađarima, baš kao što su to htjeli i članovi Hrvatsko-ugarske stranke tijekom 1840-ih godina.

Vrijedi ovdje spomenuti tvrdnju jednog uglednog hrvatskog povjesničara:“U hrvatskoj historiografiji- koja se, a da toga nije ni svjesna (stvarno?, op. a.), nadovezuje na tradiciju Narodne stranke i Stranke prava-zapostavljeno je istraživanje unionističke stranke, koja je zastupala bezuvjetnu „uniju“ Hrvatske s Ugarskom, premda je ona imala istaknutu ulogu u hrvatskoj povijesti druge polovice 19. stoljeća.“182

Ova tvrdnja zapravo potvrđuje ono što sam već spomenuo u poglavlju 3.5., kada sam govorio o djelovanju iliraca (narodnjaka) i Hrvatsko-ugarske stranke (vidi tekst iza fusnote 95.). Članovi Ilirske (Narodne) stranke i Stranke prava bili su „dobri dečki“ koji su se borili za Hrvatsku, dok su članovi Hrvatsko-ugarske stranke i kasnije osnovane Unionističke stranke bili izdajnici domovine i svoga naroda.

Mnogo govori i podatak da je zapostavljeno istraživanje Unionističke stranke, iako je ona imala značajnu ulogu na zbivanja u Hrvatskoj tijekom druge polovice 19. stoljeća. Zašto je zapostavljeno? Zar bi neki povjesničar možda ugrozio svoju znanstvenu karijeru istražujući djelovanje Unionističke stranke?

Tvrdnja da hrvatska historiografija (povijesna znanost) nije svjesna da se nadovezuje na tradiciju Narodne stranke i Stranke prava meni zvuči neuvjerljivo. Svaki učitelj i profesor povijesti koji predaje taj predmet u osnovnoj ili srednjoj školi trebao bi znati za što su se zauzimali članovi pojedinih stranaka u Hrvatskoj tijekom 19. stoljeća, a isto to bi trebali znati i hrvatski povjesničari. Prema tome, hrvatska historiografija u obrani nacionalnih interesa polazi sa stanovništva Narodne stranke i Stranke prava kao domoljubnih stranaka, dok su unionisti uglavnom označeni kao negativci koji su željeli bezuvjetnu uniju s Ugarskom.

Da to nije točno, dokazat ću navodeći citate iz govora unionističkih zastupnika na Saboru 1861., u kojima su oni postavljali uvjete Mađarima za sklapanje nagodbe, koja će konačno biti sklopljena 1868. godine.

Ljudevit plemeniti Salopek, vlastelin iz Sarvaša pored Osijeka govorio je u Saboru 21. lipnja 1861. On je „polag osiguranja naših narodnih i autonomnih pravah“ bio spreman glasovati za savez s Ugarskom koji bi svoj izraz imao u „zajedničkom zakonarstvu i zajedničkoj vrhovnoj izvršujućoj vlasti.“183 Pritom je mislio na zajedničko zakonodavstvo (ili zakonarstvo) te na zajedničku vladu, to jest na vrhovnu izvršujuću vlast.

Isti dan (21. lipnja 1861.) govorio je i Hugo Marinović, zastupnik grada Osijeka. On je bio za savez s Ugarskom „na temelju jednakosti, ravnopravnosti, cielokupnosti i autonomie trojedne kraljevine.“ U ugovoru između trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske svakako bi prva točka trebala biti „samostalnost i cjelokupnost naša.“184

Hrvatska kraljevina se tada službeno zvala trojedna kraljevina Dalmacija, Hrvatska i Slavonija. Pod „našom cjelokupnosti“ Marinović je mislio na političko okupljanje svih hrvatskih zemalja pod vlašću bana i sabora u Zagrebu. Tada su izvan vlasti bana i sabora bile Vojna krajina, Međimurje, Dalmacija, Rijeka, Istra i kvarnerski otoci. Ban i sabor imali su vlast samo na području takozvane građanske ili banske Hrvatske i Slavonije, koja je zauzimala otprilike tek trećinu današnjeg teritorija Republike Hrvatske.

Franjo Pinterović, još jedan zastupnik iz Osijeka, u svom govoru u Saboru od 4. srpnja 1861. predložio je da se s Ugarskom sklopi međunarodni ugovor kojim bi se tražilo da se „naša narodnost i naš jezik, zakonima god. 1847./48. na saboru ugarskomu donešenim narušena, nama u buduće nepovriedivima uzdrži.“185 Svoj govor F. Pinterović završio je tražeći da se izvrši revizija ugarskih zakona iz 1847./48. godine i da se na temelju istih zakona „uz osiguranje naše autonomije, narodnosti i jezika, što skorije ugovorni uvjeti za savez trojedne kraljevine, s kraljevinom Ugarskom sastaviti učine.“186 Za Pinterovića bilo je važno sklopiti savez s Ugarskom protiv Austrije, ali uz osiguranje autonomije trojedne kraljevine kako se zemlje te kraljevine (u prvom redu građanska Hrvatska i Slavonija) ne bi opet našle na udaru mađarskog nacionalizma.

Grof Ivan Erdödy, veliki župan Varaždinske županije u govoru od 22. lipnja 1861. izjasnio se za savez s Mađarima uz uvjet „da se naš jezik i naša autonomija osigura, tražio bi toliko, koliko dostojanstvo naroda našega zahtieva.“187

Stjepan Kugler, zastupnik iz Našica isti je dan (22. lipnja 1861.) bio za „ponovljenje prekinutog saveza sa Ugarskom na temelju starodavnog ustava i sankcioniranih zakonah g. 1848.-priuzdržajem revisije i preinačenja onih točkah, koje upravo u narodnost i u autonomiju domovine naše diraju.“188

Miroslav Kraljević iz Požege 25. lipnja 1861. bio je za obnovu saveza s Ugarskom. On je predložio savez „na temelju narodne ravnopravnosti i neodvisnosti, uz podpuno osiguranje i ujamčenje svoje autonomije, svoga realnoga posjeda, i virtualnoga posjedovnoga prava.“189

Pod „virtualnim posjedovnim pravom“ mislio je na one zemlje trojedne kraljevine koje tada nisu bile pod vlašću bana i sabora, poput Međimurja, Vojne krajine, Dalmacije, Rijeke i njezina kotara, kvarnerskih otoka i Istre do rijeke Raše, to jest svih onih krajeva nad kojima su imali vlast hrvatski vladari u srednjem vijeku.

Grof Koloman Bedeković iz Jalžabeta pokraj Varaždina govorio je u Saboru 27. lipnja 1861. On je bio za savez s Ugarskom „na temelju podpune narodne i političke ravnopravnosti uz podpuno ujamčenje svoje autonomije obćim ustavom, zajedničkim zakonarstvom i vrhovnom ovomu zakonarstvu odgovarajućom upravom.“190

„Zajedničko zakonarstvo“ značilo je zajedničko zakonodavstvo koje bi bilo u zajedničkom Parlamentu, a „vrhovna odgovarajuća uprava“ bila bi vlada.

Grof Julije Janković iz Daruvara, veliki župan Požeške županije u govoru održanom 1. srpnja 1861. predložio je da se s Mađarima sklopi novi međunarodni ugovor kojim bismo osigurali „našu narodnost i naša narodna prava.“191

Jedan od najviše kritiziranih unionista u hrvatskoj historiografiji je barun Levin Rauch. On je bio među osnivačima Hrvatsko-ugarske stranke 1841., koja se suprotstavljala djelovanju ilirskog pokreta Ljudevita Gaja.

Rauch i njegovi pristaše ocrnjeni su od strane iliraca kao izdajnici domovine koji žele uvesti mađarski jezik kao službeni u Hrvatsku i pomađariti svoj narod. Barun Rauch iz Lužnice pokraj Zaprešića održao je govor u Saboru 6. srpnja 1861. Zatražio je da se odustane od napadanja ugarskih zakona iz 1848. i da se prihvate s naše strane, pod uvjetom „da se preinače oni članci, po kojih narod naš uvredjen se ćuti.“192 Dakle, ni sam barun Rauch nije tražio bezuvjetnu uniju s Ugarskom, već je postavio uvjet da se promijene oni zakonski članci u ugarskim zakonima iz 1848. koji su negirali državnost i političku posebnost Hrvatske prema Ugarskoj, a što je bilo uvredljivo za hrvatski narod.

U to vrijeme, Vojna krajina (područje Like, Banovine, Korduna, Posavine i šireg područja Đurđevca i Bjelovara) još je bila pod austrijskom vojnom upravom, izvan vlasti hrvatskog bana i sabora.

Stoga je L. Rauch izrazio želju da se „ta ciela organizacija vojnička u granici (Vojnoj krajini, op. a.), i to najhitrije ukine,“ to jest „da se u granici civilna uprava uvede i ukorjeni.“193 Uvođenjem civilne uprave u Vojnu krajinu značilo bi njezino političko sjedinjenje s građanskom (banskom) Hrvatskom i Slavonijom. Tada bi tamo vlast imali hrvatski ban i sabor, što je bila velika želja tadašnjih hrvatskih političara. Zar su to riječi čovjeka koji želi zlo svom narodu i radi protiv njegovih nacionalnih interesa? Jednom ocrnjen kao neprijatelj domovine i naroda od svojih suvremenika i političkih protivnika iliraca, barun Levin Rauch zadržao je taj negativan status u hrvatskoj historiografiji sve do danas.

Iz govora svih dosada navedenih unionističkih zastupnika u Saboru 1861., jasno je kako oni nisu bili izdajnici domovine za što su ih optuživali njihovi politički protivnici iz Narodne stranke i Stranke prava. Prema mišljenju unionista, građanska Hrvatska i Slavonija trebale su stupiti u realnu uniju s kraljevinom Ugarskom kako bi se lakše ostvarilo političko ujedinjenje svih zemalja tadašnje trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije te kako bi se potakao brži gospodarski razvoj svih hrvatskih zemalja.

Zbog svojih stavova unionisti su se sukobljavali u Saboru s pristašama Narodne stranke i Stranke prava. Unionistički zastupnici sastavili su proglas 13. srpnja 1861. godine. Proglas je pročitan u Saboru dva dana kasnije, a pročitao ga je Antun Stojanović, zastupnik trgovišta Virovitica, koji je u Saboru obnašao i dužnost bilježnika.

U proglasu je pisalo da zbog „nasrtanja i potvaranja“ (podmetanja, op. a.) od strane pojedinih zastupnika te radi „nesnosnog napadanja“ unionisti su napustili sabor. Bio je to čin „žalostne nužde“ jer se ne poštiva nepovredivost članova sabora „koji sliepo nesliede jedno te isto političko mnienje.“ Za takve zastupnike koji se ne slažu s mišljenjem većine „nikakove zaštite ni obrane neima.“194 Unionisti su došli u sabor da bi se zauzeli za „ojamčenje ustavne slobode, državne samostalnosti i mile nam narodnosti.“ Što iz vlastitih uvjerenja, a što zbog volje naroda koji su predstavljali, ti zastupnici nastojali su postići „garanciju ovih narodnih dragocjenostih ograničenim i uvjetnim realnim sdruženjem sa kraljevinom Ugarskom.“ Nitko nije imao pravo da ih zbog toga naziva „sliepim orudjem tudjinstva“ i izdajicama domovine. Na kraju proglasa nalazi se popis 42-oje plemića-virilista i biranih saborskih zastupnika koji su napustili sabor.195 Zatim je pročitano i pismo grofa Julija Jankovića, kojim je položio saborski mandat i zahvalio se na časti potpredsjednika Sabora. Pismo je datirano 14. srpnja 1861.196

Nakon dugotrajnih rasprava o tome kako urediti državnopravne odnose između trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije i kraljevine Ugarske, donesen je zaključak koji je postao poznat kao zakonski članak 42. iz 1861. Članak je donesen na saborskoj sjednici od 24. srpnja 1861. godine, a donijeli su ga članovi većinske Narodne stranke. Taj članak potvrdio je i Franjo Josip prije raspuštanja Sabora. Člankom 42. utvrđena je teritorijalna cjelovitost trojedne kraljevine i njezina samostalnost prema kraljevini Ugarskoj. Ističe se da je svaka veza između dviju kraljevina pravno posve prestala 1848. te da im je zajednički samo vladar. Uvažavajući ipak zajedničku prošlost te zajednički interes oko čuvanja ustavne slobode, trojedna kraljevina spremna je stupiti u užu državnopravnu vezu s kraljevinom Ugarskom čim ona prizna samostalnost i teritorijalnu cjelovitost trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije. Dalje se u članku navodi da bi dvije kraljevine imale zajedničko zakonarstvo (to jest zakonodavstvo, op. a.) i vrhovnu upravu (vladu, op. a.), koja bi se odnosila na one državne poslove koji bi se odredili državnim ugovorom. Trojednoj kraljevini trebala je biti zajamčena samostalnost u poslovima uprave, sudstva, školstva i bogoštovlja.197 Taj članak postao je kasnije osnovica za reguliranje položaja građanske Hrvatske i Slavonije prema kraljevini Ugarskoj.

Što se tiče teritorijalne cjelovitosti, taj pojam značio je da su se građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji gdje su ban i sabor imali vlast trebale priključiti i ostale hrvatske zemlje, to jest Dalmacija, Vojna krajina, Rijeka i njezin kotar, kvarnerski otoci, Istra do rijeke Raše te Međimurje, koje je 1861. bečki dvor prepustio Zaladskoj županiji u Ugarskoj. Svim ovim krajevima vladali su hrvatski kraljevi u srednjem vijeku, pa su se te zemlje trebale ponovno okupiti pod vlašću bana i sabora u Zagrebu u jednu političko-teritorijalnu cjelinu.

Nakon što je donesen članak 42., kojim je većinska Narodna stranka definirala svoj stav kako urediti odnose s kraljevinom Ugarskom, trebalo se odrediti i prema Austriji, to jest prema zahtjevu vladara Franje Josipa da građanska Hrvatska i Slavonija pošalju devet zastupnika u Carevinsko vijeće (po njemački Reichsrat) u Beč kao središnji državni parlament. Taj zahtjev Franjo Josip uputio je 12. ožujka 1861. godine svim zemaljskim saborima u Habsburškoj Monarhiji.

Među mnogim govornicima iz redova Narodne stranke, vrijedi izdvojiti Ivana Kukuljevića, koji je u govoru održanom 3. kolovoza 1861. iznio kritiku rada Carevinskog vijeća. On je u proljeće 1861. prisustvovao radu tog Vijeća. Kukuljevića je bilo sram kako se tamo postupa s predstavnicima slavenskih naroda. Kako reče sam I. Kukuljević, gledao sam tamo „naše proste zavedene Rusine“ koji nisu razumjeli ni riječ njemačkoga, pa su vijećali bez tumačenja i glasovali „šuteći ili ustajući, kako im vodja njihovog centruma zapovieda.“Vidio sam pravedan gnjev i nezadovoljstvo „braće naše slavjanske“ i osvjedočio se „da zastupnikom našeg ustavnog naroda na ovom mjestu častnoga mjesta biti nemože.“ Kukuljević je zaključio da „na državno vieće naše zastupnike poslati nemožemo, ako nećemo griešiti proti duhu ustava i temeljnih pravah naših.“198

Iz ovog opisa možemo vidjeti kako je austrijska većina u Carevinskom vijeću manipulirala s rusinskim zastupnicima iz Galicije ili Bukovine, dviju pokrajina Monarhije gdje su živjeli Rusini. Usput rečeno, ako bi zastupnici ustali tijekom glasovanja, to je značilo „da,“ ako su ostali sjediti i šutjeti, to je značilo „ne.“ Na isti način tada se glasovalo i u Hrvatskom saboru.

Govor Ivana Kukuljevića sigurno je ostavio dojam na saborske zastupnike, koji su dva dana kasnije (5. kolovoza 1861.) većinom glasova donijeli zaključak da neće poslati zastupnike u Carevinsko vijeće. Za takvu odluku glasovalo je 69 zastupnika, dok je 46 bilo protiv, uz izostanak 62 zastupnika. Sabor je zaključio da neće poslati zastupnike jer trojedna kraljevina nema nikakvih zajedničkih poslova s Austrijom, odbivši tako vladarevu naredbu. Na otpor Sabora Franjo Josip odgovorio je njegovim raspuštanjem 8. studenog 1861. godine.199

Na stav Hrvatskog sabora svakako je utjecala i vijest koju je 27. srpnja 1861. prenio zastupnik Vinko Pacel, a to je da su „jučer iz carstvenog vieća izišli Česi i Poljaci,“ (to jest njihovi zastupnici, op. a.) što je bilo popraćeno uzvicima „Živio!“ od jednog dijela saborskih zastupnika.200 To Vijeće nastavilo je zasjedati s većinom austrijskim poslanicima kao okrnjeni državni parlament.

Ni Ugarski sabor koji je zasjedao u Pešti od 6. travnja do 22. kolovoza 1861. nije poslao svoje zastupnike u Carevinsko vijeće. Ugarski sabor tada je bio zadojen duhom iz 1848. godine. Mađarski političari nisu pristajali na vladareve direktive, nastojeći izboriti što veću političku autonomiju za kraljevinu Ugarsku. Zbog toga Franjo Josip nije bio okrunjen za ugarskog kralja i većina zastupnika u Ugarskom saboru nije ga priznavala ugarskim legitimnim vladarom. Među mađarskim političarima isticali su se László Teleki, vođa stranke koja je odbijala priznati Franju Josipa ugarskim kraljem te Ferenc Deák, vođa stranke koja ga je priznavala de facto za vladara, očekujući zauzvrat da on vrati na snagu mađarski ustav i zakone iz 1848. godine. Bečki dvor nije pristao na mađarske uvjete i vladar je u kolovozu 1861. raspustio Ugarski sabor a apsolutistička je vlast obnovljena.201

Franjo Josip trebao je biti prema tradiciji okrunjen za hrvatsko-ugarskog kralja. To nije učinio 1848.-1849., jer ga revolucionarni mađarski Sabor i vlada nisu priznavali svojim kraljem, a krunidba nije bila obavljena ni u doba apsolutizma tijekom 1850-ih, jer se nije sastajao Ugarski sabor, koji ga je trebao priznati za kralja. Stranka F. Deáka priznavala je Franju Josipa de facto (latinski- faktično, doista) za vladara, jer je doista bio vladar Ugarske, vladajući njome pomoću vojske, policije i državne uprave. Ipak, Franjo Josip nije bio i de iure (latinski- po zakonu) vladar Ugarske, jer ga Ugarski sabor u to vrijeme još nije službeno priznao za ugarskoga kralja.

Dio članova Narodne stranke pod vodstvom Ivana Mažuranića, Ivana Kukuljevića i zagrebačkog nadbiskupa Jurja Haulika 1863. osnovali su Samostalnu narodnu stranku. Članovi te stranke bili su poznati kao „samostalci.“ Njihov je cilj bio da Hrvatska uđe u realnu uniju s Austrijom i sklopi s njom sporazum u obliku međunarodne konvencije prije nego što to učini Ugarska. Sporazumom bi bili određeni zajednički poslovi dviju zemalja. Hrvatska bi poslala svoje predstavnike u Carevinsko vijeće u Beč, a kroz suradnju s Austrijom nastojalo bi se postići ujedinjenje hrvatskih zemalja. Međutim, nepovoljan međunarodni položaj Habsburške Monarhije zbog mogućeg sukoba s Pruskom oko pitanja prevlasti u Njemačkom savezu, kao i činjenica da Samostalna narodna stranka nije osvojila većinu na saborskim izborima 1865. unatoč podršci ministra-predsjednika A. Schmerlinga spriječili su ostvarenje te zamisli.202

Tko je porazio Samostalnu narodnu stranku na izborima 1865. godine? Ona je „teško poražena od udruženih narodnjaka i unionista (mađarona).“203 Zanimljivo kako su se „dobri dečki“ iz Narodne stranke biskupa Strossmayera udružili sa „zločestim“ unionistima (mađaronima) kako bi zajednički pobijedili Samostalnu narodnu stranku koja je htjela suradnju Hrvatske s Austrijom. Glede Pruske, ona je tada bila najjača među politički rascjepkanim njemačkim državama i nastojala je ostvariti jedinstvenu njemačku nacionalnu državu kakvu znamo danas. Austrija (to jest Habsburška Monarhija) i Pruska bile su u političkom sukobu oko prevlasti nad ostalim njemačkim državama.

Otpor prema apsolutizmu u Habsburškoj Monarhiji bivao je sve veći, pa je vladar odlučio smijeniti Antona Schmerlinga 1865. i na mjesto ministra-predsjednika postaviti Richarda Belcredia, dotadašnjeg namjesnika Češke. Postavljanjem Belcredia, Franjo Josip se odlučio za novo političko kalkuliranje s ciljem počinjanja pregovora s Mađarima. Stoga je 20. rujna 1865. objavio manifest kojim je ukinuo Veljački patent i najavio pregovore s Hrvatskim i Ugarskim saborom o uređenju države uz priznavanje povijesnih prava trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske. Bio je to povratak načela iz Listopadske diplome, kojima se davala mogućnost preuređenja države, ali pretežito na dualističkim osnovama jer je vladaru glavni cilj bio postići dogovor s najjačim protivnicima-Mađarima.204

Franjo Josip sazvao je i sabore. Hrvatski sabor počeo je zasjedati 12. studenoga 1865., a Ugarski sabor 14. prosinca 1865. Na Hrvatskom saboru došlo je do zbližavanja pristaša Samostalne narodne stranke s Liberalnom narodnom strankom koju je vodio biskup J. J. Strossmayer. Stoga možemo govoriti o ponovno jedinstvenoj Narodnoj stranci. Objema strankama bilo je zajedničko prihvaćanje članka 42. iz 1861.(o članku 42. vidi fusnotu 197.)i otpor protiv stvaranja austro-ugarskog dualizma na štetu interesa trojedne kraljevine. Saboru je predsjedao nadbiskup Juraj Haulik kao namjesnik banske časti. Saborsku većinu imali su i dalje članovi Narodne stranke, koji su nakon dugih rasprava podržali prijedlog adrese (rezolucije, op. a.) Franje Račkoga. Njome se tražilo ujedinjenje svih hrvatskih zemalja te da mađarska strana prihvati članak 42. prije pregovora oko uređenja odnosa između dviju kraljevina, a priznati su i zajednički poslovi za cijelu Monarhiju u smislu federalističke koncepcije. Vladaru se takva adresa nije sviđala i početkom 1866. godine naredio je Saboru da pripremi sve što je nužno za sporazum s kraljevinom Ugarskom.205

U međuvremenu je Franjo Josip otvorio i Ugarski sabor, pri čemu je osnovom novoga državnog uređenja proglasio Pragmatičku sankciju na kojoj počiva i Listopadska diploma (o hrvatskoj, austrijskoj i ugarskoj Pragmatičkoj sankciji vidi poglavlje 3.1. ove knjige, fusnote 47., 48., 51. i 57.). Franjo Josip želio je osigurati cjelokupnost Monarhije a unutar nje samostalnost i jedinstvo zemalja ugarske krune. Tražio je reviziju određenih zakonskih članaka iz 1848. godine koji su ograničavali prava vladara i prelazili preko opravdanih hrvatskih zahtjeva. Na Ugarski sabor Franjo Josip pozvao je i delegaciju Hrvatskog sabora, kako bi se raspravila sva važna pitanja u odnosima između nje (Hrvatske, op. a.) i kraljevine Ugarske.206

Vladaru je bio interes postizanje nagodbe s Mađarima uz istovremeno sklapanje sporazuma između Hrvata i Mađara, čime bi se konačno riješilo pitanje političkog preuređenja države. Navedenim nagodbama ostvario bi se austro-ugarski dualizam, odnosno podjela Monarhije na austrijsku i ugarsku polovicu. Trojedna kraljevina (zapravo građanska Hrvatska i Slavonija) dobila bi ograničenu političku autonomiju u sastavu kraljevine Ugarske, što su i vladar i Mađari smatrali sasvim dovoljnim. Na ujedinjenje Dalmacije, Vojne krajine i Rijeke s njezinim kotarom s građanskom Hrvatskom i Slavonijom nisu htjeli pristati ni austrijska ni mađarska strana. Prema austrijskim i mađarskim političarima, trojedna kraljevina Dalmacija, Hrvatska i Slavonija trebala je ostati politički razjedinjena i ovisna o Austriji i Ugarskoj kao i do tada.

U Hrvatskom saboru vodile su se rasprave tijekom 1866. o uređenju državnopravnih veza trojedne kraljevine i Ugarske. Ponajprije, vrijedi spomenuti govor Ladislava Kukuljevića o financijskim problemima građanske Hrvatske i Slavonije. On je bio brat Ivana Kukuljevića, političara iz Narodne stranke. Ladislav se više bavio gospodarstvom.

Između ostaloga, bio je sudac, veliki župan Križevačke županije, političar i rudarski poduzetnik. L. Kukuljević bio je uzgajatelj prvog loznjaka u Ivancu za uzgoj američke loze otporne na bolesti.207

Ladislav Kukuljević govorio je u Saboru 20. siječnja 1866. On je spomenuo kako je Visoka dvorska kancelarija poslala dopis kojim traži da se troškovi sabora moraju pokriti izvanrednim nametom od 14%. Prema L. Kukuljeviću, izravni godišnji porez za Hrvatsku i Slavoniju iznosi 1 870 732 forinte, a svi nameti iznose 1 805 558 forinti. Ukupno bi sav izravni i neizravni porez sa svim nametima iznosio 7 197 386 forinti. Provizorni katastar je 1851. godine procijenio čisti dohodak u građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji na 7 179 897 forinti, što znači da Hrvatska i Slavonija bez Vojne krajine plaća izravnog i neizravnog poreza za 17 489 forinti više nego što iznosi čitav njihov čisti dohodak. Kukuljević je izrazio nadu da bi kralj (Franjo Josip, op. a.) učinio ono što bi bilo pravedno ako bi mu se ukazalo da naš narod više poreza plaća nego što iznosi čitav čisti dohodak.208

Spomenuo je i ovrhe koje se provode nad dužnicima uz pomoć vojske. Vojničke ovrhe samo u Varaždinskoj županiji 1863. koštale su preko 30 tisuća forinti. Narod rado plaća porez, ali ga više ne može plaćati jer nema novaca da kupi sol, „nego se mora kao marva crvenom solju hraniti, kad neima toliko novacah, da si žitka kupi, da kruh svojoj obitelji pribavi, onda je sigurno na skrajnjem stepenu.“ Kukuljević je dalje spomenuo općinske namete što u Hrvatskoj i Slavoniji čine najmanje pola milijuna forinti troška. Tu je i nepravda za gradove, što su im „fundalske takse“ oduzete bez odštete. Te takse bile su za gradove čisti dohodak. Po L. Kukuljeviću, konačni porezni zaostaci iznose 3 304 589 forinti. To znači da „imala bi Hrvatska i Slavonija ove godine (1866., op. a.) sa ostatci bez obćinskog nameta 10 501 975 forinti“ za platiti.209

Stoga je Ladislav Kukuljević uputio Saboru molbu da se ne uvodi porez od 14% za namirenje troškova rada Sabora, jer bi to bila dodatna svota koju bi narod morao platiti. Ta svota iznosila bi 261 902 forinte. Kukuljević je predložio da se saborski troškovi namire ne iz nameta, već iz državne blagajne, kamo i čitav naš porez teče. Predsjedavajući Sabora dr. Mirko Šuhaj odgovorio je da ova tema nije na dnevnom redu Sabora te da će se o njoj raspravljati kada pitanje poreza dođe na dnevni red. Dr. Šuhaj predložio je da se ta stvar preda na brigu Odboru za saborski proračun.210

Ovaj govor Ladislava Kukuljevića jasno pokazuje koliko su bili veliki troškovi poreza u građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji, bez ostalih zemalja tadašnje trojedne kraljevine (Dalmacije, Vojne krajine, Kvarnera, Rijeke i njezinog kotara, Istre do rijeke Raše i Međimurja). Ti troškovi sa svim neplaćenim zaostacima premašivali su čisti godišnji dohodak građanske Hrvatske i Slavonije. U takvoj nezavidnoj situaciji, kada su Hrvatska i Slavonija bile u velikim dugovima te kada osiromašeni narod nije mogao sebi ni sol kupiti, jasno je kako je pregovaračka pozicija trojedne kraljevine (u prvom redu građanske Hrvatske i Slavonije) bila prilično slaba prema Austriji i Ugarskoj. Siromašna zemlja teško da se može izboriti za svoja prava u sukobu s jačima.

Među najistaknutijim unionistima u Saboru 1865.-1867. bio je dr. Ante Stojanović, zastupnik slobodnog i kraljevskog grada Osijeka. On je održao nekoliko važnih govora iz kojih se mogu očitati ne samo njegov stav, nego i općenito unionistički stav prema sklapanju nagodbe s Mađarima. U govoru od 20. siječnja 1866. Stojanović je spomenuo kako imamo dva puta- jedan je put za centralni parlament u Beču, drugi je put za državni sabor zemalja pod krunu ugarsku spadajućih u Pešti. On se izjasnio za put u Peštu zato što mi s Ugrima(Mađarima, op. a.) zajedničko javno pravo imamo. Stojanović je objasnio da smo mi (trojedna kraljevina i njezin narod, op. a.) jedna cjelina s Ugarskom „prema trećemu“ u pogledu vanjskih odnosa. Što se tiče unutarnjih odnosa, mi smo s Ugrima ravnopravan, slobodan i nezavisan narod. Ovaj naš dvostruki položaj određen je starim međunarodnim ugovorima, a uređen je i državnim temeljnim zakonom.211

Dr. Stojanović smatrao je da treba ići u Ugarski sabor u Peštu i tamo riješiti naše odnose s kraljevinom Ugarskom, za što imamo pravo i dužnost. Osvrnuo se i na članak 42. u kojem piše da je prestala svaka veza između trojedne kraljevine i Ugarske. Prema dr. Stojanoviću, na to treba odgovoriti i ugarska strana, a onda i kruna (vladar, op. a.). Ako su sva ta tri faktora složna, onda tek naša izjava (članak 42., op. a.) dobiva pravnu valjanost. On je smatrao također da Dalmacija spada u cjelokupnost naše zemlje i da bi morala biti zastupana u ovom Saboru.212 Svoj govor dr. Stojanović zaključio je riječima kako je Ugarski sabor jedini zakoniti organ na kojem mi možemo raspravljati zajedničke stvari s Mađarima. Na tom saboru hrvatsko-slavonska strana trebala bi biti zastupana prema „sabornom redu iz 1848.“ Prema Stojanoviću, to je jedini zakoniti put. Svaki drugi put vodi na stranputice i štetan je za nas.213

Dva dana kasnije (22. siječnja 1866.) unionist barun Lazar Hellenbach u svom govoru podupro je dr. Stojanovića. Barun Hellenbach zauzeo se za sjedinjenje Dalmacije i Vojne krajine s građanskom Hrvatskom i Slavonijom. Za ugarske zakone iz 1848. rekao je da su bili „ubitačni za našu autonomiju.“ Hellenbach je izjavio da su njegova načela potpuna samostalnost trojedne kraljevine prema Ugarskoj i državna solidarnost ugarske krune prema Austriji. Uvjet tome je da se Ugarski sabor očituje na koji će nam način biti zajamčena samostalnost te da vidimo hoće li ta solidarnost biti nama korisna. Dakle, ostaje na Ugarskom saboru da se izjasni.214

U nastavku govora barun Hellenbach pročitao je prijedlog rezolucije dr. Stojanovića kojom on izražava nadu da će odgovor Ugarskog sabora našim „narodnim zahtjevom i potriebam pravedan biti, i dosljedno oko izvedenja cjelokupnosti ovih kraljevinah bratinski nastojati.“ Ako odgovor Ugarskog sabora bude pozitivan, u tom slučaju, piše dalje u rezoluciji dr. Stojanovića, mi smo pripravni riješiti državnopravno pitanje u zajednici s Ugarskom na način „koji bi potrebam monarkije i željam krune s jedne, a s druge strane zakonitomu stanovištu zemaljah k kruni spadajućih odgovarao. Tim bi se ujedno položio temelj i predmet užjemu savezu sa Ugarskom, koji savez tek po uredjenju obćih državopravnih odnošaja svoje čisto opredieljenje i označenje dobiti može.“215

Barun Hellenbach spomenuo je i drugi prijedlog kako riješiti odnose s kraljevinom Ugarskom. Bio je to prijedlog Odbora članova većinske Narodne stranke. Odbor je sastavio rezoluciju prema kojoj trojedna kraljevina može biti „u zajedinstvu s kraljevinom Ugarskom, ali na temelju podpune državne jednakosti i ravnopravnosti obijuh kraljevinah kano dvajuh jednakih i ravnopravnih historičko-političkih osebinah jedne te iste krune.“216

Razlika između ova dva prijedloga o uređenju odnosa s Ugarskom bila je u tome što su unionisti željeli da Mađari izmijene neke članke iz svojih zakona iz 1848. koji su negirali posebnost trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije i njezina naroda prema kraljevini Ugarskoj i Mađarima. S druge strane, Narodna stranka tražila je da kraljevina Ugarska, to jest Mađari kao većinski narod u Ugarskoj priznaju teritorijalnu cjelovitost trojedne kraljevine te njezinu potpunu ravnopravnost i nezavisnost od Ugarske. Bilo je to previše za mađarsku stranu. Mađari se nisu htjeli odreći Međimurja i luke Rijeka, dakle nisu priznavali teritorijalno jedinstvo trojedne kraljevine. Nisu priznavali ni potpunu nezavisnost trojedne kraljevine od Ugarske, to jest, nikad nisu priznali potpuni prekid odnosa s trojednom kraljevinom 1848., bez obzira na rat koji se tada dogodio između Hrvata i Mađara. Mađarska strana nije htjela priznati samim time ni ravnopravnost trojedne kraljevine prema Ugarskoj, jer je Ugarska politički i gospodarski bila jača od trojedne kraljevine.

Kao što smo mogli vidjeti iz izlaganja Ladislava Kukuljevića, građanska Hrvatska i Slavonija bile su u velikim dugovima (vidi fusnote 208. i 209.). Ti dugovi premašivali su tada njihov čisti godišnji dohodak. Ništa bolja situacija vjerojatno nije bila ni u drugim hrvatskim krajevima (Istra, Kvarner, Dalmacija, Vojna krajina). Uostalom, kada bi mađarska strana dala velika prava trojednoj kraljevini i njezinu narodu, tada bi i drugi narodi Ugarske (Slovaci, Srbi u južnoj Ugarskoj i Rumunji u istočnoj Ugarskoj) tražili za sebe ista ta prava, što bi oslabilo položaj Mađara.

Vrlo vjerojatno, zahvaljujući nacionalnim pokretima u tim narodima, oni bi se u budućnosti politički odvojili od Ugarske (što se i dogodilo na kraju Prvog svjetskog rata 1918.), a to bi bio kraj velikomađarskih planova o pretvaranju kraljevine Ugarske u mađarsku nacionalnu državu od Karpata do Jadrana. Zbog toga su zahtjevi Narodne stranke bili previše za mađarske vladajuće krugove i nisu im htjeli udovoljiti. Zahtjevi unionista bili su daleko blaži i povoljniji za Mađare, pa će se oni s njima i nagoditi u ljeto 1868. godine, o čemu će još biti riječi u nastavku ovog poglavlja.

Ivan Kukuljević iz Narodne stranke u govoru održanom u Saboru 24. siječnja 1866. polemizirao je s dr. Stojanovićem. Naveo je Stojanovićeve riječi kako moramo birati između dva puta- u Beč ili u Peštu. Za Stojanovića je bio bolji put u Peštu, ali se Kukuljević s tim nije složio. Izjavio je kako će do apsolutizma svakako doći, jer njemačka većina u Beču kao i mađarska većina u Pešti jednako je prema nama neprijateljski raspoložena. Oni imaju većinu u svojim saborima pa mogu diktirati zakone po svojoj volji.

Kukuljević je zastupao ideju „narodne i ustavne ravnopravnosti,“ to jest on i njegovi drugovi iz Narodne stranke i dalje su bili za federativno uređenje Monarhije, iako je postajalo sve očitije da od toga neće biti ništa. On je tražio i ujedinjenje Dalmacije s građanskom Hrvatskom i Slavonijom, a odnose između trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske trebalo je prema Kukuljeviću urediti na temelju našega „javnoga prava,“ misleći pritom posebno na zaključak iz 1861. godine (članak 42., op. a.). Za razliku od unionista koji su rado isticali kako su Mađari kroz povijest poštivali narodna prava i autonomije nemađarskih naroda Ugarske, Ivan Kukuljević izjavio je da „Ugarska izza godine 1790., a osobito izza god. 1848. nije više slobodna domovina različitih narodah tamo živućih,“ već se ona pretvorila u „ustavno-samovladnu Magjarsku.“ Stare narodne pokrajine u Ugarskoj su nestale, tvrdio je Kukuljević, dok se u javnom životu nameće mađarski jezik.217

Ivan Kukuljević je u svom govoru istaknuo preobrazbu koja se zbila na području Ugarske tijekom prve polovice 19. stoljeća- od srednjovjekovnog kraljevstva u kome su se poštivala povijesna i državna prava svih naroda i zemalja krune svetog Stjepana, Ugarska se pod utjecajem mađarskog nacionalizma pomalo pretvarala u nacionalnu državu Mađara. Drugim narodima Ugarske prijetila je mađarizacija na koju su članovi Narodne stranke stalno upozoravali.

Đakovački biskup Josip Juraj Strossmayer u govoru održanom u Saboru 25. siječnja 1866. zauzeo se za „samosvojnost ovih zemaljah i narodah“ (misleći na zemlje trojedne kraljevine, op. a.), dokazujući kako je trojedna kraljevina kroz povijest bila neovisna prema Ugarskoj.Tako je sabor u Cetinu izabrao 1527. austrijskog nadvojvodu Ferdinanda I. Habsburgovca za našega vladara, a hrvatska Pragmatička sankcija donesena je prije ugarske sankcije. Strossmayer je bio vjeran federalizmu, tvrdeći da je i Mađarima kao i ostalim narodima Monarhije u interesu da se tako uredi država, kako bi svi narodi bili slobodni i ravnopravni. On je smatrao dobrim rješenjem uređenje odnosa s Ugarskom na temelju članka 42., priznajući da smo mi „vis-a-vis Ugrom sigurno slabi.“218

Federalističko uređenje bilo je dobro rješenje za pretežno slavenske narode Monarhije, ali se austrijski i mađarski vladajući krugovi nisu s tim slagali. Strossmayer je pomalo naivno vjerovao kako će na temelju povijesnog i državnog prava trojedne kraljevine moći ostvariti što veću samostalnost trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije prema Austriji i kraljevini Ugarskoj. Istina je da su Hrvati donijeli Pragmatičku sankciju, ali ona nikada nije bila priznata ni od bečkog dvora, ni od Ugarskog sabora. Za razliku od hrvatske sankcije, ugarska Pragmatička sankcija bila je potvrđena 1723. od cara Karla III. i kao takva bila je važeći dokument, koji su uzimali u obzir ne samo mađarski političari već i vladar Franjo Josip u 1860-ima.

Ideja o nezavisnoj Hrvatskoj koju su zastupali Eugen Kvaternik, Ante Starčević i Petar Vrdoljak kao osnivači Stranke prava, baš kao i ideja o federativnoj zajednici naroda Monarhije što su tražili članovi Narodne stranke tada nije ostvarena. Sve do propasti Austro-Ugarske 1918. Austrijanci i Mađari imali su prevlast nad ostalim narodima tog carstva. Tek početkom 1990-ih ostvarila se ideja hrvatske nezavisnosti, dok se ideja složne zajednice nezavisnih naroda i država Srednje Europe ostvarila početkom 21. stoljeća pristupanjem tih država Europskoj Uniji.

Dr. Josip Vranyczany iz okruga Ozalj govorio je u Saboru 9. veljače 1866. On se osvrnuo na hrvatsku povijest, tvrdeći kako je naš položaj bio federacija prema Ugarskoj i to sasvim „personalne naravi,“ jer smo imali zajedničkog samo kralja. Tijekom vremena naši su preci, uvidjevši da ne mogu sve državne poslove sami obavljati i braniti „sklopili tjesniju realnu federaciju s Ugarskom.“ U sadašnjem položaju, naglasio je Vranyczany, mi smo „sasvim pravno i faktično odruženi od Ugarske i taj naš čin sankcionirali smo u čl. 42 g. 1861.“ Po tom članku mi smo sve svoje domaće i najviše državne poslove „uzeli u svoje ruke kao neodvisna država.“ Ipak, zadržali smo pravo na zajedničku krunu i krunidbu.219

U nastavku govora dr. Vranyczany spomenuo je koje su naše najveće potrebe: cjelovitost trojedne kraljevine, autonomija i ustavna sloboda. Beč neće udovoljiti našim zahtjevima, pa moramo tražiti saveznika. Nama ne preostaje „drugi saveznik nego onaj, s kojim smo već kroz 800 godinah u savezu u tu svrhu živili,“ misleći pritom na Mađare. Dr. Vranyczany smatrao je da federacija nije moguća, jer „faktori državni, sada u carstvu obstojeći, imadu zbilja dualističan temelj.“ On je pitao nije li dualistična federacija drugi naš bedem „koj brani našu autonomiju proti neposrednomu napadanju austrijskoga centruma?“ Dr. Vranyczany ukazao je i na činjenicu germanizacije i napadanja na naš ustav, zbog čega mi moramo težiti savezu s Ugarskom.220

Mihajlo Polit, srpski liberal i zastupnik u Saboru govorio je 9. ožujka 1866. godine. On je izjavio kako je federacija u Austriji nemoguća jer su za to samo dva naroda- Česi i Hrvati. Protiv federacije su Srbi, Talijani, Rumunji, Mađari i Nijemci. Federacija nije spasonosna jer Česi i Hrvati nemaju dovoljno snage da sruše centralizaciju i njemački apsolutizam. Tu snagu ima samo Ugarska, a napose mađarski narod. Po Politovu mišljenju, trojedna kraljevina s Bečom nikakva posla ne može imati, nego ga može imati samo u solidarnosti i jedinstvu s Ugarskom. Treba se držati solidarnosti s Ugarskom, jer nam bez toga nema spasa, tvrdio je M. Polit. Trojedna kraljevina može birati hoće li vegetirati kao austrijska provincija ili će sebi u savezu s Ugarskom prokrčiti put ljepšoj budućnosti na europskom istoku.221

Iz govora dr. J. Vranyczanyja i M. Polita možemo vidjeti kako je dio saborskih zastupnika bio svjestan da federacija u Monarhiji nije moguća. To je bila dobra ideja, ali većina naroda Monarhije za nju nije bila zainteresirana. Stoga nije bilo drugog izbora nego se držati saveza s Ugarskom, koja je po svojoj povijesti, običajima i državnom pravu bila bliža trojednoj kraljevini od Austrije. To sve pokazuje da politika unionista koji su tražili savez s Ugarskom nije bila promašena ni izdajnička.

Osječki zastupnik dr. Ante Stojanović govorio je u Saboru 9. ožujka 1866. Zamjerio je nadbiskupu J. Hauliku što već treći put opominje i poziva naš narod u ovom saboru da idemo u Carevinsko vijeće. Haulik nije spomenuo da trebamo ići u Beč kako bi dobili natrag Dalmaciju ni Vojnu krajinu. Prema Stojanoviću, nadbiskupu Hauliku je „deveta briga“ hoće li nam Beč ako pošaljemo zastupnike u Carevinsko vijeće zaista dozvoliti našu cjelovitost i priznati naše pravo.222 Dr. Stojanović spomenuo je da mi (unionisti, op. a.) ne idemo tražiti savez s Ugarskom iz neke sentimentalnosti, već iz političke nužde, da obranimo ustav. Mi ćemo jedva nešto s Ugarskom isposlovati, a bez nje sigurno ništa. On je bio protiv odlaska u Beč jer nije vjerovao da trojedna kraljevina može išta više i bolje dobiti od Austrije. Prema Stojanovićevim riječima, Austrija ne poštuje naše staro pravo, staro tisuću godina i potvrđeno svečanim prisegama kraljeva.223

Na vladarev poziv vođeni su pregovori dva mjeseca (od 16. travnja do 16. lipnja 1866. godine) između regnikolarnih deputacija Hrvatskog i Ugarskog sabora. Hrvatsku deputaciju činilo je 12 članova iz redova Narodne stranke, na čelu s biskupom Strossmayerom. Prilikom pregovora dvaju poslanstava hrvatski predstavnici inzistirali su da Mađari priznaju zakonski članak 42. iz 1861. Oni su to odbili učiniti, smatrajući da 1848. nisu prekinute državnopravne veze između dviju kraljevina, a tvrdili su i da Rijeka i Međimurje nisu hrvatski teritorij. Kada se raspravljalo o posebnim i zajedničkim hrvatsko-ugarskim poslovima, mađarski su predstavnici kao posebne hrvatske poslove smatrali samo upravu, pravosuđe, bogoštovlje i prosvjetu. Hrvatska deputacija nije prihvatila mađarske stavove, pa su pregovori 16. lipnja 1866. završili bez rezultata.224

Regnikolarna deputacija je poslanstvo kraljevine, u ovome slučaju poslanstvo trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske. Zajednički poslovi bili su oni koji su se trebali rješavati u Ugarskom saboru u Pešti, dok bi posebni poslovi bili samo oni poslovi koji su se trebali rješavati u Hrvatskom saboru. To su trebali biti prema mađarskoj strani uprava (mislilo se na lokalnu upravu u građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji, to jest na općinsku, gradsku i županijsku upravu), zatim pravosuđe ili sudstvo, bogoštovlje (to jest vjerski poslovi, odnosi s vjerskim zajednicama) i prosvjeta ili školstvo.

Mađarima se nije žurilo u pregovorima jer su provodili politiku čekanja, kako bi vidjeli dalji razvoj događaja u zemlji i izvan nje. Austrija se tada nalazila u nezavidnom položaju. Stanje njezinih financija ponovno je bilo problematično, a na vidiku je bio i rat s Pruskom i Italijom. Od ishoda rata ovisio je i dalji odnos političkih snaga u Habsburškoj Monarhiji.

Ukoliko bi Austrija bila poražena, to bi oslabilo njezin položaj u Europi i u Monarhiji, pa bi njeni političari na čelu s vladarom Franjom Josipom bili skloniji nagodbi s Mađarima radi opstanka države. Prema trojednoj kraljevini mađarski političari također su provodili politiku čekanja. U Saboru 1866. većinu je imala Narodna stranka, ali su unionisti neprekidno zagovarali nagodbu s Mađarima, što je njima išlo u prilog. U tijeku priprema za rat protiv Pruske i Italije, Franjo Josip ponovno je raspustio Hrvatski i Ugarski sabor, ostavivši i taj put otvorenim pitanje uređenja državnopravnih veza između Austrije, kraljevine Ugarske i trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije.

Još prije početka rata Habsburške Monarhije s Pruskom i Italijom, mađarski političari na čelu s Ferencom Deákom (takozvani odbor od 67 članova) izradili su prijedlog „o uređenju zajedničkih poslova s Austrijom.“ Nagodbeni prijedlog bio je gotov i javnosti predan 25. lipnja 1866. Dan kasnije, u Ugarskom saboru pročitan je vladarev zaključak (reskript) o raspuštanju Sabora. Deákov prijedlog o uvjetima nagodbe s Austrijom Ugarski je sabor prihvatio isti dan (26. lipnja 1866.). Habsburška Monarhija pobjeđivala je na talijanskom bojištu, ali je doživjela težak poraz protiv Pruske kod Kraljičina Gradca (ili Sadove) u Češkoj 3. srpnja 1866. Poslije tog poraza, Franjo Josip sklopio je mir s Prusima u Pragu 23. kolovoza 1866.225 Pruska je dovršila proces ujedinjenja Njemačke 1871., nakon što je porazila Francusku. Tako je stvorena ujedinjena Njemačka kakvu znamo danas.

Uslijed događaja prethodnih 20-ak godina, a naročito poslije rata 1866., političkim krugovima u Austriji i Ugarskoj postalo je jasno kako se apsolutizam više ne može održati. Do tog saznanja došao je i sam Franjo Josip, koji je skoro puna dva desetljeća (od 1848., kada je postao car) različitim političkim igrama nastojao održati svoju osobnu najvišu vlast u državi. S druge strane, mađarskim vladajućim krugovima postalo je jasno da u tadašnjoj situaciji moraju odustati od ideje o mađarskoj nezavisnoj državi. Nakon pobjede Pruske nad Habsburškom Monarhijom u ljeto 1866. postojala je realna mogućnost da Austrija i cijela zapadna polovica Monarhije (zajedno s Češkom i slovenskim pokrajinama) bude uključena u sastav Velike Njemačke. Na istoku je Habsburška Monarhija (ugarske zemlje) bila blizu velikog Ruskog carstva, koje je također moglo teritorijalno se proširiti na zapad. Prema tome, mađarska država mogla je biti stiješnjena između dva velika carstva (njemačkog i ruskog) i vjerojatno bi potpala pod utjecaj jednog od njih.

Slična bojazan postojala je tada i u hrvatskih političara. Ako bi Austrija ušla u sastav Velike Njemačke, mogle su se i zemlje trojedne kraljevine naći u njoj, naročito Istra, Kvarner i Dalmacija koje su tada bile pod austrijskom upravom.

Tada bi Hrvati u tim krajevima kao nacionalna manjina bili izvrgnuti germanizaciji, a ista sudbina zadesila bi i Čehe i Slovence. Zbog toga je mađarskim vladajućim krugovima, kao i političarima slavenskih naroda u Monarhiji bilo stalo do opstanka te države, ali uz njezino političko preuređenje, kojim bi se osigurao nesmetan društveno-gospodarski razvoj njihovih zemalja i naroda. Postojale su dvije mogućnosti preuređenja države. Prva mogućnost bio je federalizam, to jest, svaki narod imao bi svoju državu, a sve države Monarhije zajedno bile bi prema svijetu jedna politička cjelina (federacija) sa zajedničkim vladarom i moguće zajedničkim parlamentom i vladom u Beču. Druga mogućnost bila je dualizam, po kome bi dva najjača naroda (Austrijanci i Mađari) podijelili državu na dva dijela, koji bi prema svijetu bili jedna politička cjelina.

Vladar je naredio novi saziv Hrvatskog i Ugarskog sabora za 19. studenoga 1866. sa zadaćom da ponovno raspravljaju o uređenju odnosa između Austrije, Ugarske i trojedne kraljevine. U Hrvatskom saboru Narodna stranka je i dalje imala većinu, dok su Unionistička stranka i Stranka prava bili u oporbi. Članovi Narodne stranke tada su bili za nagodbu s Austrijom, dok su se unionisti i dalje zauzimali za nastavak pregovora s Ugarskim saborom i za sklapanje nagodbe s Mađarima. Stranka prava bila je protiv takve politike, smatrajući da je svaka nagodba bila štetna za interese trojedne kraljevine i njezina naroda.

Među unionističkim zastupnicima dr. Ante Stojanović i dalje je imao veliku ulogu. U govoru od 17. prosinca 1866. on se požalio na podmetanja pojedinih zastupnika da nije domoljub, to jest da se „Magjarom zavjerio dušom i tielom.“ Na takva predbacivanja Stojanović je odgovorio da želi braniti zakonitost i ustavnost protiv bilo koga.226 Stojanović se zauzeo za nastavak pregovora s Mađarima, obrazlažući to činjenicom da Austrija nikada nije držala do ugovora koje je sklapala, osim do onoga što je njoj išlo u prilog.

Kao osnovu za pregovore s Mađarima Stojanović je predložio članak 42., koji je prihvatio i ugarski kraljevinski odbor, a spreman ga je predložiti i Ugarskom saboru. On je vjerovao kako će Mađari tijekom pregovora prihvatiti članak 42. i zahvaljujući njemu moći će se osigurati određena autonomija trojedne kraljevine. Osvrćući se na povijesne veze s Ugarskom, dr. Stojanović istaknuo je kako su Mađari kroz povijest poštivali posebnost našeg naroda i kraljevine, pozivajući se pritom i na adresu Ugarskog sabora iz 1861. U toj adresi pisalo je da je trojedna kraljevina posebna država i da s Mađarima ugovaramo odnose kao narod s narodom te da će naši zastupnici trojednu kraljevinu kolektivno zastupati na Ugarskom saboru. Stojanović je priznao da su mađarski zakoni iz 1848. ukinuli pravo trojedne kraljevine da bude kolektivno zastupana na Ugarskom saboru, ali je podsjetio da su do 1848. godine njihovi zakoni to dopuštali.227

Trojedna kraljevina na zajedničkom hrvatsko-ugarskom saboru u Požunu imala je pravo na kolektivno zastupanje. Hrvatski zastupnici na tom su saboru bili u manjini, pa je to pravo značilo da mađarska većina nije mogla preglasati hrvatske zastupnike. Ako su hrvatski zastupnici bili protiv nekog zakonskog prijedloga, a mađarski zastupnici su bili za taj prijedlog, onda je novi zakon važio samo u Ugarskoj, ali ne i u Hrvatskoj. Na taj način hrvatski su zastupnici na zajedničkom saboru tijekom 18. i prve polovice 19. stoljeća uspjeli obraniti hrvatska municipalna (državna) prava pred navalom mađarizacije. Zbog otpora hrvatskih poslanika mađarski jezik nije mogao postati službeni u Hrvatskoj, jer su se tome kolektivno protivili hrvatski zastupnici, baš kao i nekim drugim mađarskim zahtjevima. Kako bi se lakše mađariziralo Hrvatsku i slomio njezin otpor, mađarski zakoni iz 1848. ukinuli su pravo hrvatskih zastupnika da kolektivno zastupaju Hrvatsku. Oni su prema tim zakonima mogli imati samo individualni mandat, što je značilo da bi hrvatski zastupnici na Ugarskom saboru u Pešti lako bili preglasani od mađarske većine i ne bi mogli utjecati na donošenje odluka i zakona koji bi se ticali i Hrvatske.

U nastavku svog govora u Saboru od 17. prosinca 1866., dr. A. Stojanović kritički se osvrnuo na mogućnost sklapanja nagodbe s Austrijom. Zapitao je, ako ne moramo ići u Peštu, zašto moramo ići u Beč, ako smo samostalni? Otići u Beč i sklapati nagodbu s Nijemcima za njega nije bio dokaz naše samostalnosti. Pitao je i ako nije domoljubno tražiti savez s Ugarskom, kakvo je domoljublje tražiti savez s Nijemcima, na što su mu počeli povlađivati unionistički zastupnici.228

Isti dan (17. prosinca 1866.) dr. Ante Starčević, prvak Stranke prava osudio je obje politike dogovaranja s Bečom i Peštom. Po njemu, Dalmacija i Vojna krajina nisu nikoga izabrale da ih zastupa u Pešti niti su ikada priznale ono što neki zovu „interesi Hrvatske s Austrijom.“ Tako je bilo i u prošlosti, govorio je dr. Starčević. I tada su se neki predstavljali za zastupnike naroda, koji oni uistinu ne zastupaše. Na kraju govora, Starčević je poželio uspjeh svima onima koji taj posao (dogovor s Austrijom ili Ugarskom, op. a.) rješavaju protiv očite volje hrvatskog naroda.229

Stranka prava ostala je u manjini i nije mogla utjecati na tadašnje odluke Sabora, baš kao što je bilo i 1861. godine. Po mišljenju A. Starčevića, obje politike dogovaranja, bilo s Bečom ili s Peštom bile su pogrešne. Jedina dobra mogućnost za narod trojedne kraljevine bila je nezavisna hrvatska država, koja se tada nije mogla ostvariti zbog nesloge hrvatskih političara, koji su umjesto borbe za nezavisnu državu radije izabrali put dogovaranja i sklapanja nagodbe s Austrijom ili Ugarskom.

Pitanje je i da li bi se nezavisna Hrvatska uspjela održati na europskoj političkoj pozornici. Tada su se rađale ujedinjena Njemačka i ujedinjena Italija, dok je Osmansko (tursko) carstvo još bilo u Bosni i Hercegovini. Moguće je da bi Hrvatska brzo potpala pod utjecaj Italije ili Njemačke. Kako god, većina hrvatskih političara nije tada vjerovala u mogućnost stvaranja samostalne hrvatske države, zbog čega su se i sporili međusobno da li je bolje sklapati nagodbu s Austrijom ili Ugarskom.

Dr. Stojanović nastavio je svoje izlaganje i 18. prosinca 1866. Rekao je da je naša Pragmatička sankcija (iz 1712., op. a.) izraz našega državnog prava. Naše zajedništvo s Ugarskom zasniva se na tome što smo zakonodavnu vlast stoljećima izvršavali u jednom tijelu (zajedničkom hrvatsko-ugarskom saboru, op. a.).230 Ugarska Pragmatička sankcija ne prejudicira našoj, nego jedna drugu brani i štiti. Ako smo mi saveznici, rekao je dr. Stojanović misleći na Hrvate i Mađare, onda moramo kad je nužda sjedinjenim silama raditi, a ne savezniku okrenuti leđa.231 Zbog ovakvih izjava dr. Stojanović bio je kritiziran od strane pojedinih zastupnika da nije domoljub. On je smatrao da se Austriji ne može vjerovati te se stoga Hrvati moraju držati svog starog saveznika Mađara i pokušati postići dogovor s njima, bez obzira na ratna zbivanja 1848.-1849. godine i njihov nacionalizam, koji je bio prisutan i tijekom 1860-ih godina.

Nakon Stojanovića, na istoj sjednici govorio je Ivan Kukuljević iz Narodne stranke. On je rekao da neki zastupnici zagovaraju politiku čekanja, da vide kako će se razvijati politička situacija. Prema Kukuljeviću, politika čekanja je loša, jer za koji mjesec može nestati „Hrvatske i trojedne kraljevine,“ a što će dovesti do gubitka slobode za naš narod. Za razliku od dr. Stojanovića koji je isticao kako su Mađari poštivali političku posebnost trojedne kraljevine, Kukuljević je izjavio da od ugarske strane „cjelokupnost trojedne kraljevine priznata nije…virtualno pravo na djelove trojedne kraljevine priznato nije.“232

Virtualno pravo značilo je pravo na one dijelove trojedne kraljevine koji tada nisu bili pod vlašću bana i sabora u Zagrebu, to jest nisu bili politički ujedinjeni s građanskom (banskom) Hrvatskom i Slavonijom. Zato su hrvatski političari preko Sabora u Zagrebu tražili od bečkog dvora ujedinjenje Dalmacije, Vojne krajine, Međimurja, Rijeke i njezina kotara, kvarnerskih otoka i Istre do rijeke Raše s građanskom Hrvatskom i Slavonijom.

Isti zahtjev za priznavanjem teritorijalne cjelovitosti trojedne kraljevine upućivan je i Ugarskom saboru. Međutim, ni bečki dvor kao ni Ugarski sabor nisu htjeli priznati cjelovitost zemalja trojedne kraljevine, jer je i austrijskim i mađarskim vladajućim krugovima odgovaralo da zemlje trojedne kraljevine ostanu razjedinjene i pod njihovom vlašću. Istra, Kvarner i Dalmacija te Vojna krajina bile su pod austrijskom upravom, dok su građanska Hrvatska i Slavonija te Rijeka i njezin kotar od bečkog dvora kao i od mađarskih političara bili smatrani dijelovima zemalja krune svetog Stjepana, dakle dijelovima ugarskih zemalja.

Narodnjaci su 19. prosinca 1866. većinom od 86 prema 44 unionistička glasa, uz četiri suzdržana zastupnika donijeli adresu (rezoluciju, op. a.) kojom trojedna kraljevina odbija poslati zastupnike u Ugarski sabor. Tom adresom ponovno je zatraženo ujedinjenje hrvatskih zemalja, istaknuta je državna posebnost trojedne kraljevine i zatraženo formiranje odgovorne hrvatske vlade te zajedničke vlade za cijelu Monarhiju. Cilj adrese bio je sklapanje nagodbe s Austrijom prije nego što to učini Ugarska na štetu trojedne kraljevine. Vladaru se tekst adrese nije svidio, jer je ispunjenje njenih odredbi bilo protivno austrijskim i mađarskim interesima.233 Stoga je Franjo Josip ponovno raspustio Hrvatski sabor 4. siječnja 1867. godine i odgodio njegov ponovni saziv „na neizviestno vrieme.“ Vladarev dopis pročitan je u Saboru 9. siječnja 1867. na 69-oj sjednici.234

U prosincu 1866. ministar-predsjednik bio je Richard Belcredi, koji se zalagao za federalistički centralizam, to jest za podjelu Monarhije na pet manjih političkih cjelina, koje bi zajedno priznavale vlast cara i kralja Franje Josipa. Tih pet cjelina-država bile bi prema Belcrediju češka, poljska, južnoslavenska (Slovenci, Hrvati i Srbi), ugarska i austrijska. Protiv tog plana bili su austrijski Nijemci i Mađari.235 Ako bi se stvorilo 5 manjih država na području Monarhije, onda austrijski Nijemci i Mađari ne bi više imali prevlast nad slavenskim narodima u Monarhiji.

Znajući za Belcredijevu inicijativu, Narodna stranka pokušala je nagodbu s Austrijom. Međutim, Franjo Josip je odbijajući adresu Hrvatskog sabora dao do znanja da mu nije stalo do trojedne kraljevine ni njezina naroda. On je već u rujnu 1865. objavio manifest kojim je ukinuo Veljački patent i najavio pregovore s Hrvatskim i Ugarskim saborom radi postizanja dogovora o preuređenju države tako što bi postigao sporazum s Mađarima. Na taj način osigurala bi se cjelokupnost Monarhije, a unutar nje jedinstvo zemalja ugarske krune (vidi o tome fusnote 204. i 206.). Vladar je i tada odbacio jednu rezoluciju Hrvatskog sabora kojom se tražilo političko ujedinjenje hrvatskih zemalja te da mađarska strana prihvati članak 42. iz 1861., koji je isticao ravnopravnost i nezavisnost trojedne kraljevine prema Ugarskoj (vidi fusnotu 205.).

Bečki dvor odlučio se za dualizam, to jest za nagodbu s Mađarima. Franjo Josip otpustio je ministra-predsjednika (premijera, op. a.) Richarda Belcredia. Za novog ministra-predsjednika vladar je imenovao dotadašnjeg ministra vanjskih poslova grofa Fridrika Beusta (7. veljače 1867.), jer je on zagovarao dualizam, to jest, bio je sklon nagodbi s Mađarima, kao i carica Jelisaveta (Elizabeta, op. a.). Beust je kao ministar-predsjednik ostao i dalje ministar vanjskih poslova. Ferenc Deák došao je u Beč 7. veljače 1867. s osnovom (prijedlogom, op. a.) o uređenju zajedničkih poslova s Austrijom, kako ju je izradio Odbor 67-orice. Franjo Josip je na Beustov prijedlog prihvatio sve uvjete nagodbe i deset dana kasnije (17. veljače 1867.) povjerio grofu Juliju Andrássyju sastav ministarstva (mađarske vlade, a Julije se zapravo zvao Gyula, op. a.).

Tri dana kasnije imenovan je Andrássyjev kabinet, u kojem mađarski konzervativci nisu dobili mjesta. Tako je nestalo Konzervativne stranke iz mađarskog političkog života. Bila je to pobjeda Deákove liberalne stranke. Od važnijih mađarskih stranaka, ostala je radikalna „48-aška,“ koja se i dalje držala zakona iz 1848.236 Mađarski radikali bili su i dalje za nezavisnu Mađarsku, to jest za odcjepljenje od Austrije.

Austro-ugarska nagodba zaključena je 8. lipnja 1867. godine. Nagodbu su potpisali Franjo Josip i mađarska delegacija na čelu s Ferencom Deákom. Vladar je imao ovlasti nad vojskom, pomorskom flotom, vanjskim poslovima i slično. Monarhija je ustrojena kao zajednica dviju država (dualizam), od kojih je svaka imala posebni ustav i tijela državne vlasti (vlada i parlament, op. a.), a zajednički su im bili vladar, vojska, vanjski poslovi i za sve to nužne financije.237 Carine i trgovinski savez između Austrije i Ugarske, kao i povelju Austrijsko-mađarske banke obje vlade i oba parlamenta (austrijska i ugarska, op. a.) trebali su obnavljati svakih deset godina.238 Država se od tada zvala Austro-Ugarska (vidi kartu 5.).

Karta 5. Politička karta Austro-Ugarske potkraj 19. stoljeća. Hrvatska i Slavonija označene su brojem 17, Dalmacija brojem 5, a Istra brojem 7.

Austro-ugarskom nagodbom pobijedila je ideja dualizma u preuređenju države, za koju su se zalagali austrijski i mađarski politički krugovi. S tom idejom složio se i Franjo Josip. Nadanja političara Narodne stranke da će se država preurediti u federaciju ravnopravnih naroda time su se izjalovila. Dva najveća i politički najjača naroda (Austrijanci i Mađari) podijelili su vlast nad ostalim, pretežito slavenskim narodima Monarhije. Nagodba je izazvala veliko razočaranje u trojednoj kraljevini, jer nije došlo do ujedinjenja hrvatskih zemalja pod vlaću bana i sabora, za što su se zauzimale sve tri političke stranke (Narodna, Unionistička i Stranka prava). Istra, Kvarner i Dalmacija došle su u austrijsku polovicu Monarhije, dok su građanska Hrvatska i Slavonija pripale ugarskoj polovici. U Vojnoj krajini je i dalje ostala austrijska vojna uprava.

Nagodba između Austrije i Ugarske značila je poraz politike Narodne stranke, jer se nije ostvarila jednakost i nezavisnost trojedne kraljevine prema Ugarskoj. Politika Stranke prava također je doživjela neuspjeh, jer tada još nisu bili stvoreni uvjeti za proglašenje samostalne hrvatske države. Neuspio ustanak E. Kvaternika i njegovih drugova u Rakovici pokraj Slunja 1871. tome je najbolji dokaz (vidi fusnotu 170.). U takvoj situaciji, hrvatsko-slavonskim političarima nije preostalo ništa drugo nego sklopiti nagodbu s Mađarima. Na to su naprosto bili prisiljeni jer su se građanska Hrvatska i Slavonija prema Nagodbi našle u ugarskom dijelu Monarhije. Jedina politička opcija koja je preostala bila je ona unionistička, kojoj je cilj bio sklapanje novog saveza s Ugarskom uz priznavanje minimalne autonomije za građansku Hrvatsku i Slavoniju u sklopu zemalja ugarske krune.

Hrvatski sabor odgođen je 4. siječnja 1867., da bi ga vladar ponovno sazvao za 1. svibnja 1867.239 Sabor je dobio zadatak od vladara da konačno riješi pitanje odnosa s kraljevinom Ugarskom. Većinska Narodna stranka i dalje nije htjela popustiti u svojim zahtjevima. Vladar je pozvao Hrvatski sabor da pošalje svoje predstavnike u Ugarski sabor kao i na njegovo krunjenje za ugarsko-hrvatskoga kralja. Sabor je odgovorio Franji Josipu 18. svibnja 1867. da ne može poslati svoje predstavnike u Ugarski sabor jer još nije uređeno pitanje državnopravnih odnosa između Hrvatske i Ugarske. Na to je vladar ponovno raspustio Hrvatski sabor 25. svibnja 1867., a njegovo krunjenje za ugarsko-hrvatskoga kralja obavljeno je u Pešti 8. lipnja 1867. bez sudjelovanja Hrvata.240 Tim činom Franjo Josip konačno je postao zakoniti ugarsko-hrvatski kralj. Sve do tada (od 1848. do 1867.) on je vladao ugarskim zemljama apsolutistički, uz pomoć vojske, policije i državne uprave.

Nezadovoljan razvojem događaja, ban Josip Šokčević podnio je ostavku. Za namjesnika banske časti 27. lipnja 1867. vladar je imenovao unionistu baruna Levina Raucha. On je dobio zadatak da poduzme mjere kako bi se konačno sklopila nagodba između Hrvatske i Ugarske. Barun Rauch progonio je sve protivnike nagodbe s Ugarskom, ponajprije članove Narodne stranke. Kraljevim reskriptom (odlukom, naredbom, op. a.) od 20. listopada 1867. oktroiran je novi izborni red (zakon, op. a.) za Hrvatsku, po kojem je znatno povećan broj nebiranih saborskih zastupnika-virilista (iz redova unionista, op. a.), dok je broj biranih zastupnika ograničen na samo 66. Tim izbornim redom i uz pritisak vladinih organa, izbori provedeni od 19. studenoga do 23. prosinca 1867. donijeli su veliku pobjedu unionistima. Oni su dobili 52 mandata (biranih zastupnika, ne računajući viriliste, op. a.), dok je oporba dobila tek 14 mandata.241 Tih 14 mandata pripalo je Narodnoj stranci, dok Stranka prava nije dobila ni jedan mandat.

Zbog nečasne pobjede na namještenim izborima unionisti su postali još više omraženi od svojih suvremenika, političkih protivnika, a negativno mišljenje o njima zadržalo se u hrvatskoj historiografiji (povijesnoj znanosti) do današnjih dana, što je dijelom neopravdano. S obzirom na razvoj političkih događaja u Monarhiji 1861.-1867. koji su doveli do sklapanja Austro-ugarske nagodbe, a o kojima sam već pisao na prethodnim stranicama, očito je kako je politika Narodne stranke i Stranke prava doživjela neuspjeh, pa građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji nije preostalo ništa drugo nego da prihvate unionističku politiku. Na unioniste su 1867. računali i Franjo Josip i Mađari. Sami unionisti bili su svjesni već i prije sklapanja Austro-ugarske nagodbe da građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji ništa drugo ne preostaje osim nagodbe s Mađarima, zbog čega su se cijelo vrijeme tijekom 1860-ih godina i zauzimali za to. Prema tome, njihova politika bila je realna i utemeljena na tadašnjim društveno-gospodarskim vezama s kraljevinom Ugarskom.

Sabor u novom sazivu sastao se 8. siječnja 1868. godine. Nezadovoljni radom Sabora, 14 oporbenih zastupnika iz Narodne stranke napustilo je Sabor, pa su unionisti ostali sami. Oni su 30. siječnja 1868. Izabrali 12 članova kao hrvatsko poslanstvo koje je trebalo otići na pregovore u Peštu s 12 članova Ugarskog sabora.242

Među samim unionistima postojale su razlike u pogledu stava prema nagodbi s Mađarima. Većina je smatrala da Hrvatska i Slavonija trebaju stupiti u što užu vezu s kraljevinom Ugarskom i pritom se nisu željeli boriti za njihovu veću autonomiju. Ovu skupinu predvodili su grofovi Ladislav Pejačević i Koloman Bedeković. Manjina unionista predvođena Jovanom Živkovićem smatrala je da Hrvatska i Slavonija trebaju dobiti široku državnopravnu autonomiju, a posebno u pogledu financijske samostalnosti prema kraljevini Ugarskoj.243

Pregovori izaslanstava Hrvatskog i Ugarskog sabora trajali su u Pešti od travnja 1868. do 24. srpnja iste godine. Hrvatsko-ugarska nagodba, suprotno članku 42., polazila je od kontinuiteta ugarsko-hrvatske državne zajednice. Nagodbom je poreknut prekid državnopravnih veza 1848. i istaknuto da je Hrvatska dio zemalja ugarske krune, koje su prema ugarskoj Pragmatičkoj sankciji „međusobno nerazdružive.“ Hrvatskoj je priznata politička individualnost i pravo na teritorijalnu cjelokupnost te autonomija u unutrašnjim poslovima u skladu s člankom 42.244

U pogledu financijske samostalnosti nagodba je bila dosta nepovoljna za Hrvatsku. Unatoč činjenici da su se Jovan Živković i još dvojica unionista (grof Julije Janković i Ignjat Brlić) u hrvatskom poslanstvu zalagala da Hrvatska ima svoj državni proračun te činjenici da je i mađarska strana na čelu s F. Deákom bila spremna pristati na taj zahtjev, većina od 12 unionističkih poslanika odustala je od toga, tako da Hrvatska nije dobila svoj proračun. Zašto? Kada su izneseni brojčani podaci o prihodima i rashodima Hrvatske, ispostavilo se da bi hrvatsko sudjelovanje u podnošenju zajedničkih hrvatsko-ugarskih troškova bilo toliko da Hrvatska ne bi mogla izdržavati vlastitim prihodima ni rashode za svoju minimalnu autonomiju. Stoga su unionisti žrtvovali hrvatsku financijsku samostalnost, a zauzvrat ugarska strana se obvezala isplatiti Hrvatskoj svake godine svotu (paušal) od 2,2 milijuna forinti, što je prema računu ugarske vlade bilo 45% hrvatskih prihoda (takozvana tangenta). Zauzvrat je 55% prihoda iz Hrvatske odlazilo u Peštu. Nagodba je sklopljena na rok od 10 godina, uz klauzulu da se nakon toga mogla ponovno obnoviti.245

Sve ovo podsjeća i na današnjicu. Hrvatska i danas čeka subvencije Europske unije za razvoj gospodarstva i raznih drugih projekata. Kao i 1868., tako ni danas Hrvatska nema dovoljno vlastitih novčanih sredstava. Povijest se ponavlja!

Podatak da građanska Hrvatska (i građanska Slavonija, koja se u povijesnoj literaturi često podrazumijeva pod „Hrvatskom“) nisu imale dovoljno prihoda ni da bi mogle pokriti troškove svoje autonomije jasno pokazuje koliko su bila nerealna očekivanja pripadnika Narodne stranke i Stranke prava da trojedna kraljevina dobije visoki stupanj autonomije u Monarhiji ili čak političku nezavisnost. Građanska Hrvatska i Slavonija, kao i ostale zemlje trojedne kraljevine imale su slabo razvijenu industriju, zanate, trgovinu i promet. Većina stanovništva u trojednoj kraljevini bili su siromašni seljaci, koji su baveći se poljoprivredom jedva preživljavali. O tome svjedoči i govor Ladislava Kukuljevića u Saboru od 20. siječnja 1866., kada je on iznio podatke o porezima i dugovima koje su građanska Hrvatska i Slavonija morale platiti,a koji su prelazili visinu njihova čistog dohotka (vidi fusnote 208. i 209.). U tako nezavidnoj gospodarskoj situaciji većina unionista u hrvatsko-slavonskoj deputaciji prilikom pregovora s Mađarima 1868. odlučila se odreći hrvatske financijske samostalnosti, iako je mađarska strana bila spremna dati građanskoj Hrvatskoj i Slavoniji vlastiti proračun.

Unatoč kasnijim naporima hrvatske strane da se Hrvatskoj i Slavoniji daju veća novčana sredstva, učinjeni su tek manji pomaci s mađarske strane. Iako je Hrvatsko-ugarska nagodba 1868. sklopljena na rok od 10 godina, već nakon 5 godina (1873.) učinjena je prva revizija Nagodbe, prema kojoj je Hrvatska dobila 45% svojih prihoda za podmirenje troškova.246 To i nije bio veliki pomak, jer su građanska Hrvatska i Slavonija imale slabo razvijeno gospodarstvo u odnosu na Austriju i Ugarsku, dakle relativno malo novčanih sredstava na raspolaganju.

Nagodbom su bili uređeni odnosi između trojedne kraljevine i kraljevine Ugarske u mnogim pitanjima. Te dvije kraljevine činile su jednu te istu državnu zajednicu prema drugim zemljama Monarhije. Vladar im je zajednički i on će se kruniti krunom svetog Stjepana. Ove kraljevine imat će zajedničko zakonito zastupstvo (parlament, op. a.), zakonodavstvo i zajedničku vladu. Određeni su i zajednički poslovi o kojima se trebalo odlučivati na Ugarskom saboru. Ti poslovi su bili troškovi za kraljevski dvor, novačenje i ostali vojni poslovi, financije (porezi, kovani novac i bankarstvo), zatim pomorsko i trgovačko pravo te trgovina, obrti, brzojavi, pošte, željeznice, luke, brodarstvo i državne ceste. Kraljevine Hrvatska i Slavonija trebale su dati 55% svoga javnog dohotka za podmirenje zajedničkih troškova u zajedničku državnu blagajnu. Hrvatskoj i Slavoniji ostali su 45% prihoda za podmirenje njihovih troškova.247

Hrvatska i Slavonija su u Ugarski sabor mogle poslati 29 zastupnika (u Donji dom, op. a.) i 2 zastupnika u „kuću velikašah“ (Gornji dom, op. a.). Hrvatski zastupnici u Ugarskom saboru imali su osobni mandat („osobno pravo razpravljanja i odvjetovanja“), to jest, nisu više Hrvatsku zastupali kolektivno kao do 1848.248

Trojedna kraljevina imala je pravo na svoga bana i sabor, na svoje zastave i grbove te hrvatski kao službeni jezik. Kraljevine Hrvatska i Slavonija priznate su kao „politički narod,“ koje imaju svoj posebni teritorij i u unutarnjim poslovima vlastito zakonodavstvo i autonomnu vladu. Unutarnji poslovi kraljevina Hrvatske i Slavonije bili su zakonodavstvo i uprava na njihovu teritoriju, bogoštovlje, nastava (prosvjeta, op. a.) i pravosuđe, uključujući tu i sudbenost u svim molbama, osim sudbenosti glede pomorskoga prava.249 Dakle, Hrvatska je dobila autonomiju u unutarnjim poslovima kako je to još odredila Narodna stranka u članku 42. iz 1861. godine. Svi ostali poslovi bili su zajednički hrvatsko-ugarski poslovi i o njima se trebalo raspravljati na Ugarskom saboru u Pešti.

Kraljevina Ugarska priznala je zemljišnu cjelovitost kraljevina Hrvatske i Slavonije i obećala da će raditi na sjedinjenju Vojne krajine s Hrvatskom i Slavonijom (što se i dogodilo 1881. godine, op. a.) te na sjedinjenju Dalmacije s Hrvatskom i Slavonijom (na što nije pristao bečki dvor, jer se Dalmacija nalazila u austrijskom dijelu države, op. a.).250

U članku 66. Hrvatsko-ugarske nagodbe nabrajaju se hrvatsko-slavonske županije i krajiške pukovnije koje čine trojednu kraljevinu, u koju se formalno računala i Dalmacija, iako tamo hrvatski ban i sabor nisu imali vlast. U popisu nema Međimurja, koje je ostalo u Ugarskoj sve do 1918. Za Rijeku i njezin kotar tvrdilo se u Nagodbi da čine „posebno s ugarskom krunom spojeno tielo“.251

Pa ipak, spor oko pripadnosti Rijeke i njezina kotara nastavio se i nakon potpisivanja Nagodbe. Nije bilo pomaka u kasnijim pregovorima između hrvatskog i ugarskog kraljevinskog odbora i izaslanstva grada Rijeke koji su vođeni 1869.-1870. godine. Mađari su tvrdili da Rijeka i njezin kotar pripadaju kraljevini Ugarskoj, s čime su se slagali i predstavnici grada Rijeke. Pod pritiskom mađarske vlade, Hrvatski sabor 20. srpnja 1870. prihvatio je takozvani provizorij (privremeno stanje, op. a.), što je vladar potvrdio 28. srpnja 1870. Prema provizoriju Rijeka nije de iure (po zakonu, op. a.) pripala Ugarskoj, ali je u njoj mađarska vlada imala vlast de facto (faktično, doista, op. a.). Na čelu Rijeke i njezina kotara bio je gubernator (upravitelj, op. a.) Mađar od 1870., a prema statutu iz 1872., Rijeka i njezin kotar imali su široku autonomiju. Provizorij se otegnuo i ostao na snazi sve do sloma Austro-Ugarske 1918. godine.252

Zašto su predstavnici Rijeke bili više za Ugarsku? U Rijeci je postojalo „fijumanstvo“ (Fiume- talijanski naziv za Rijeku, op. a.), regionalizam koji je izvorište imao u tradicionalnoj gradskoj i trgovačkoj eliti, kasnije dopunjenoj građanstvom različitog etničkog podrijetla. Ta elita protivila se spajanju Rijeke i njezina kotara s Hrvatskom i nastojala je očuvati njezin posebni upravni položaj u sklopu zemalja ugarske krune. Fijumanstvo je imalo potporu od mađarske politike i bilo je talijanski obojeno, a nakon 1918. taj se regionalizam utopio u talijanstvu.253

Bez obzira na neuspjeli pokušaj ujedinjenja zemalja trojedne kraljevine, ostaje činjenica da je Unionistička stranka 1868. godine postigla nagodbu s Mađarima kojom je priznata politička posebnost trojedne kraljevine i njezina naroda u odnosu na kraljevinu Ugarsku i Mađare. Hrvati su bili jedini slavenski narod u Monarhiji koji se uspio izboriti za kakvu-takvu ograničenu autonomiju.

Takvu autonomiju nisu dobili ni Česi, ni Slovenci, ni Slovaci ili Srbi u južnoj Ugarskoj, kao ni neslavenski Rumunji u istočnoj Ugarskoj. Čija je to bila zasluga? Ne Narodne stranke biskupa J. J. Strossmayera, ni Samostalne narodne stranke nadbiskupa J. Haulika niti Stranke prava A. Starčevića. Prema tome, unionisti su zaslužili da se nakon više od 150 godina spere ljaga s njihova imena i da im se priznaju zasluge u obrani interesa i prava naroda tadašnje trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije. Usput rečeno, ta se kraljevina nakon Hrvatsko-ugarske nagodbe službeno zvala Trojedna Kraljevina Hrvatska, Slavonija i Dalmacija, to jest, dalmatinsko ime stavljeno je na začelje.254

Upravo je autonomija koju su 1868. godine za građansku Hrvatsku i Slavoniju izborili unionisti omogućila da hrvatski narod sačuva svoju političku i nacionalnu posebnost prema drugim narodima Austro-Ugarske. Na temelju tog posebnog političkog položaja hrvatski narod kasnije će pod vodstvom nekih drugih političara tijekom 20. stoljeća izboriti se najprije za Banovinu Hrvatsku 1939., zatim za Socijalističku Republiku Hrvatsku u sastavu druge, socijalističke Jugoslavije te na kraju i za stjecanje državne nezavisnosti od 1992. godine u svojoj današnjoj domovini Republici Hrvatskoj. Trojedna Kraljevina Dalmacija, Hrvatska i Slavonija, od 1868. zvana Trojedna Kraljevina Hrvatska, Slavonija i Dalmacija bila je jedna od etapa u razvoju hrvatskog naroda u njegovoj dugoj povijesti. Za stvaranje i društveno-gospodarski razvoj Trojedne Kraljevine veliki doprinos dali su, između ostalih i hrvatsko-slavonski unionisti.

3.8. Pitanje ujedinjenja hrvatskih zemalja 1861. i granica sa Slovenijom nekad i danas

Obnovom ustavnog stanja 1860. car i kralj Franjo Josip vratio je ustav Hrvatskoj i Ugarskoj. U Hrvatskoj je ponovno uveden hrvatski jezik kao službeni umjesto njemačkoga. U cijeloj Habsburškoj Monarhiji oživio je politički život. Predstavnici hrvatsko-slavonskog plemstva i građanstva, kao i Hrvatski sabor 1861. upućivali su zahtjeve vladaru za političkim ujedinjenjem svih krajeva tadašnje trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije u jednu političko-teritorijalnu cjelinu pod vlašću bana i Sabora. To je tada bilo goruće pitanje, bez čijeg rješavanja nije se mogao zamisliti brži društveno-gospodarski razvoj hrvatskih zemalja.

Među mnogim predstavkama koje su 1861. bile upućivane vladaru vrijedi spomenuti tri s područja Osijeka i Virovitičke županije. Raspravljajući o ujedinjenju povijesnih hrvatskih zemalja, skupština Virovitičke županije (koja je tada imala sjedište u Osijeku, op. a.) 11. veljače 1861. zaključila je da se uputi predstavka vladaru radi povrata cjelokupnosti trojedne kraljevine i poziv Dalmatincima glede združenja. Predstavkom se zatražilo i da zastupnici iz Vojne krajine prisustvuju Saboru te da Međimurje ostane u sastavu trojedne kraljevine do saborske odluke o tom pitanju.255 Međimurje je 1861. bečki dvor prepustio Zaladskoj županiji u Ugarskoj, iako je tamo živjelo, baš kao i danas, velikom većinom hrvatsko stanovništvo.

Skupština Virovitičke županije 11. ožujka 1861. uputila je vladaru još jednu predstavku, u kojoj ga se moli da osnuje dikasterij (Dvorsku kancelariju, op. a.) za trojednu kraljevinu u Beču, da osobno otvori Sabor trojedne kraljevine i okruni se kao njezin kralj, uz izdavanje posebne krunidbene povelje. U predstavci se također ističe da bi Ugarski sabor trebao priznati ravnopravnost Zvonimirove krune i krune svetog Stjepana te neovisnost trojedne kraljevine prema kraljevini Ugarskoj.256

Zvonimirova kruna označavala je hrvatsku krunu, a kruna svetog Stjepana ugarsku krunu. Dikasterij ili Dvorska kancelarija bio je oblik hrvatskog ministarstva u Beču tijekom 1860-ih. Bila je to vrhovna upravna vlast kojoj su bili podređeni svi organi uprave u Hrvatskoj i Slavoniji.257 Ovom predstavkom Virovitička županija željela je osigurati političku posebnost trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije prema kraljevini Ugarskoj kako bi se spriječila mađarska prevlast nad hrvatskim zemljama. Nažalost,od toga nije bilo ništa. Kao što smo mogli vidjeti u prethodnom poglavlju, hrvatske zemlje ostale su sve do propasti Monarhije 1918. politički podijeljene i ovisne o Austriji i Ugarskoj.

Treća predstavka bila je Osječke glavne gradske skupštine od 23. ožujka 1861. Gradska skupština u svom zaključku poduprla je predstavku Virovitičke županije od 11. veljače 1861. radi zastupanja i obrane „povjestnicom utemeljenih i krvlju stečenih pravah trojedne kraljevine“ i jednoglasno zaključila da se Njegovu Veličanstvu (Franji Josipu, op. a.) pošalje predstavka s molbom da se trojednoj kraljevini „cjelokupnost njegdašnja povrati,“ to jest da se „ust. tielu trojedne kraljevine Dalmaciu sa kvarnerskimi otoci, Istrija do Raše, kotar Metlički i Novomjestki i strana stare županije Zagorske takozvane Morca Slavonica zatim vojnička krajina pridruže.“258

Izraz „ust. tielu“ značio bi „ustavnom tijelu,“ što je slikoviti izraz za političko-teritorijalno jedinstvo hrvatskih zemalja, to jest ondašnje trojedne kraljevine. Ono što mi je upalo u oči u ovoj predstavci je spominjanje kotara Metlika i Novo Mesto, koji se danas nalaze u Republici Sloveniji, blizu granice s Republikom Hrvatskom. Zaključak osječke Glavne gradske skupštine iz ožujka 1861. dokazuje da je u vrijeme ratova s Turcima (16.-17. stoljeće) područje oko Metlike i Novog Mesta bilo u sastavu Vojne krajine (ili Morca Slavonica kako piše u zaključku osječke Gradske skupštine). To područje graniči sa Žumberačkom gorom. Upravo su se na području Žumberka tijekom 16. i 17. stoljeća u pet etapa naseljavale izbjeglice zvani uskoci s područja Bosne, Dalmacije i Senja. Vladar Ferdinand I. Habsburški 1540. osnovao je na području Žumberačkog gorja takozvanu Žumberačku kapetaniju (vidi kartu 6.), koja je ušla u sastav Vojne krajine u sklopu Karlovačkog generalata. Time je započela vojna djelatnost žumberačkih uskoka koji su kao krajišnici uživali porezne olakšice i primali plaću za vojnu službu. Žumberački uskoci dokazali su se kao izvrsni borci u mnogim bitkama protiv Turaka.259

Karta 6. Hrvatsko-slavonska (i Banatska) Vojna krajina. Područje Vojne krajine označeno je crvenom bojom, a područje Žumberka je malo crveno područje između imena “Hrvatska” i “Kranjska.”

Kako objasniti izraz Morca Slavonica? Na bizantskogrčkom jeziku „Morovlasi“ su bili pastiri, potomci balkanskih starosjedilaca (Ilira, op. a.). U prijevodu na hrvatski „Morovlasi“ značilo bi „Crni Vlasi.“ Nadimak „Crni“ vjerojatno su dobili po svojoj prepoznatljivoj odjeći od tamnog sukna. Iz grčkog imena nastali su kasnije latinski nazivi „Morlachus“ ili „Murlachus,“ a hrvatski izvori ih od srednjeg vijeka spominju kao Morovlahe ili Morlake.260 Od naziva „Morlaci“ potekao je vjerojatno i naziv „Morca.“ Izraz Slavonica upućuje na Slavoniju, jer je u srednjem vijeku zemlja između Drave i Save bila nazivana Slavonijom, dok se Hrvatska prostirala od Save do Jadranskog mora.

To područje Vojne krajine oko Metlike i Novog Mesta kasnije je pripalo Sloveniji. Hrvatska i Slovenija danas imaju prijateljske odnose, ali i neriješena granična pitanja, poput Svete Gere ili po hrvatski Svetog Ilije, najvišeg vrha Žumberačke gore te još nekih lokacija na kopnu. Granica na moru u Savudrijskoj vali (ili Piranskom zaljevu po slovenski) također je dugo vremena bila predmet spora, a ni danas to pitanje nije riješeno na obostrano zadovoljstvo Hrvatske i Slovenije.

Naši stručnjaci koji pregovaraju o razgraničenju sa Slovenijom trebali bi znati za Žumberačke uskoke i „Morca Slavonicu“ te podsjetiti Slovence gdje je nekada bila granica između hrvatskih zemalja i slovenskih pokrajina. Tek toliko da se zna! Smatram da je hrvatskom narodu tijekom povijesti već oduzeto i previše teritorija.

3.9. Josip Ferdinand Devidé - Čeh koji je zadužio Zagreb i cijelu Hrvatsku

Josip Ferdinand Devidé rođen je u Pragu 1826. godine. Tamo je završio Trgovačku akademiju. Doselivši se u Zagreb obnašao je cijeli niz dužnosti. Bio je profesor i ravnatelj Trgovačke škole u Zagrebu, tajnik i potpredsjednik Trgovačko-obrtničke komore u Zagrebu, ravnatelj Opće zagrebačke štedionice i zalagaonice, predsjednik Društva čovječnosti i drugih gospodarskih i humanitarnih udruga. Devidé je bio uspješan organizator i poticatelj razvoja trgovačke i obrtničke struke. Kao takav, on je bio jedan od glavnih pokretača Prve gospodarske izložbe u Zagrebu 1864. te organizator sudjelovanja hrvatskih gospodarstvenika na međunarodnim gospodarskim izložbama u Parizu, Beču, Londonu i Trstu.261

Obnovom ustavnosti (1860., op. a.) došlo je do novog poleta u zagrebačkoj Komori, za što je posebno zaslužan njezin novi tajnik Josip Ferdinand Devide. On je imao punu podršku zagrebačke privredne elite. Zagrebačka Komora bila je tijekom 1860-ih promicatelj i zagovornik gospodarskih izložbi, osnivanja novčanih zavoda, gradnje željezničkih pruga, regulacije riječnog prometa i poboljšanja kopnenog prometa. Osim toga, Komora se bavila i drugim važnim pitanjima poput zakona o lihvi i stečaju, obrtnim zakonima, izvoznim carinama i prikupljanjem statističkih podataka.262 U ovoj knjizi prezime „Devidé“ piše se kao „Devide,“ pa sam ga i ja tako naveo.

Nakon što se vratio sa svjetske izložbe u Londonu 1862., J. F. Devide na sjednici zagrebačke Komore 12. kolovoza 1862. izvijestio je o najzanimljivijim izlošcima i o sudjelovanju domaćih privrednika na toj izložbi. Tada je Devide zaključio da je krajnje vrijeme da se „inim narodom, koji su vikli trojednu kraljevinu smatrati za zadnju, najsiromašniju i najneznatniju svih austrijskih zemalja, mora pokazati blago i snaga Hrvatske.“ Uzrok hrvatskom zaostajanju Devide nije vidio samo u objektivnim već i u subjektivnim okolnostima, to jest u hrvatskoj letargiji (tromosti, obamrlosti, op. a.) i nespremnosti da se uhvati u koštac s razvijenim svijetom. Stoga je on smatrao da se „domaći sinovi moraju buditi iz duboka sna nehajstva i nepovjerenja u svoje sile.“ Pravi način da se to postigne jest jedna domaća gospodarska izložba, za koju je potrebna „ozbiljna volja, kriepka, vatrena radinost.“263

Iz navedenog teksta vidi se kako je trojedna kraljevina Dalmacija, Hrvatska i Slavonija 1862. bila među najsiromašnijim zemljama tadašnje Habsburške Monarhije. Republika Hrvatska danas je, prema nekim ekonomskim pokazateljima među najsiromašnijim zemljama Europske Unije. Prije su krivci za siromaštvo hrvatskog naroda bili stranci koji su vladali nad njim. Tko je kriv što je Hrvatska i danas među siromašnijim zemljama Europe? Izgleda da se neke stvari nikad ne mijenjaju!

Zagrebačka Komora prihvatila je Devideov prijedlog da se odmah osnuje odbor za izložbu. Komora je pozvala Hrvatsko-slavonsko gospodarsko društvo i Obrtničko društvo da se uključe u pripreme, što su oni i učinili. U ime središnjeg odbora za izložbu, M. Kulmer i J. F. Devide su 4. prosinca 1862. preko Namjesničkog vijeća (tadašnje vrhovne upravne oblasti u Hrvatskoj i Slavoniji pod predsjedanjem bana, op. a.) zatražili dopuštenje i novčanu potporu Hrvatske dvorske kancelarije. Podnositelji molbe, koju je vrlo vjerojatno napisao Devide,
zaključili su kako bi bilo „suvišno razlagati na tanko, kako su nas narodi zapadne i srednje Europe u svakom napredku daleko premašili.“264 Tvrdnja u navodnim znacima govori sama za sebe koliko su tada hrvatske zemlje bile u gospodarskom zaostajanju za razvijenim zemljama srednje i zapadne Europe.

Odbor za izložbu tražio je novčanu pomoć od 15 tisuća forinti i zgradu za održavanje izložbe, a predložio je i da se od prodanih ulaznica stvori glavnica koja bi mogla donositi kamate i trošiti se namjenski za sljedeću izložbu te da sadašnji odbor za izložbu postane stalnim i za buduće izložbe. Namjesničko vijeće poduprlo je ove zahtjeve, a Dvorska kancelarija je 17. travnja 1863. odobrila organizaciju izložbe, zgradu i donaciju od 12 tisuća forinti. Tako su se stekli preduvjeti da odbor za organizaciju izložbe počne s radom 29. svibnja 1863.265

Devetnaesto stoljeće kao moderno doba bilo je doba izuma, brzine i praktičnosti. Ključni čimbenik napretka postalo je gospodarstvo. Pravi način da neka zemlja pokaže snagu i svojstva svog gospodarstva su izložbe. Hrvati su gospodarskom izložbom u Zagrebu trebali svijetu pokazati da su ozbiljan i radin narod te da Hrvatska nije „pustinja, niti skrajna točka doklem tobože dopire nješto civilizacije, kako su to naši neprijatelji zlobno po svietu razglašavali.“ Trebalo je također pokazati da su Hrvati bez obzira na sve zapreke i nevolje „prijatelji prosvjeti i napredku.“266

Na gospodarskoj izložbi u Zagrebu 4 tisuće izlagača predstavilo je svoje proizvode svrstane u 32 podrazreda, od poljoprivrednih i industrijskih do intelektualnih proizvoda. Najviše izlagača bilo je iz građanske Hrvatske te iz Slavonije i Vojne krajine, dok je iz Dalmacije sudjelovalo 99 izlagača. Bilo je prisutno i nekoliko stranih izlagača iz Beča, Praga, Pariza, Graza, Šopronja i Londona. Izlošci su bili u skladu s gospodarskom strukturom Hrvatske. Prema broju izložaka prednjačio je primarni sektor (to jest djelatnosti poput poljoprivrede i šumarstva, op. a.).267

Izložbu je svečano otvorio ban Josip Šokčević 18. kolovoza 1864., na rođendan Franje Josipa. Prvog dana izložbu je razgledalo oko tisuću posjetilaca, a nakon tri dana zabilježen je rekordan posjet od 4 tisuće ljudi.268

Nekome se ove brojke mogu činiti malima, ali treba znati da je u to vrijeme Zagreb imao mnogo manje stanovnika. Prema popisu stanovništva iz 1857. u Zagrebu je živjelo 16 657 stanovnika.269 U okolici Zagreba tada je moglo živjeti otprilike 20-25 tisuća žitelja. Prema tome, posjećenost zagrebačke izložbe bila je dobra.

Izložba je zatvorena 15. listopada 1864. Organizatori izložbe, a među njima i J. F. Devide dobili su počasno građanstvo Zagreba. Ipak, slična izložba takve vrste nije održana sve do 1883. godine. Priređivale su se manje izložbe na kojima su se predstavljali poljoprivredni i obrtnički proizvodi, kao što je bila vinska izložba 1880.270 Zato su hrvatski poduzetnici bili prisutni na međunarodnim gospodarskim izložbama koje su se tijekom druge polovice 19. stoljeća održavale u Londonu, Beču, Parizu, Trstu i Budimpešti.271 Čini se da je zagrebačkim i drugim hrvatskim poduzetnicima bilo lakše otići na međunarodne izložbe s primjercima svojih proizvoda nego organizirati još jednu veliku domaću ili čak međunarodnu izložbu u Zagrebu. Nekim ljudima lakše je biti gost, nego domaćin

Na kraju priče o J. F. Devidéu možemo postaviti određena pitanja. Zašto je netko iz Češke morao doći pokretati gospodarske i druge inicijative u Zagrebu? Zašto netko od domaćih ljudi, intelektualaca i poduzetnika u 1850-ima i 1860-ima nije bio voljan stati na čelo i prihvatiti se teškog posla izvlačenja Hrvatske iz sveopće društvene i gospodarske zaostalosti? Bio je to nadasve težak, ali i častan zadatak. Možda je problem u onome što je Devidé opisao kao hrvatsku letargiju (tromost, obamrlost) i nespremnost da se uhvati u koštac s razvijenim svijetom. Mi imamo sposobnih ljudi koji su u stanju postići izvanredne rezultate kako u Hrvatskoj, tako i u inozemstvu, u bilo kojem području ljudske djelatnosti. Upravo bi oni trebali biti na čelu različitih društveno-gospodarskih projekata, a ne da nam netko izvana dolazi govoriti što i kako trebamo raditi.

3.10. Slom Austro-Ugarske i nastanak Kraljevstva Srba, Hrvata i Slovenaca 1918.- prelazak Hrvatske iz zla u gore

Početkom 20. stoljeća europske sile bile su podijeljene u dva vojno-politička saveza- sile Antante (Velika Britanija, Francuska i Rusija) te zemlje Trojnog saveza (Njemačka, Austro-Ugarska i Italija). Velika Britanija i Francuska imale su brojne kolonije u Aziji i Africi, iz kojih su crpili velika prirodna bogatstva za svoje gospodarstvo. Njemačka je imala malo kolonija izvan Europe i tražila je njihovu preraspodjelu, to jest njezin cilj bio je uzeti neke kolonije Velikoj Britaniji i Francuskoj. Kako one to nisu bile spremne učiniti, bilo je pitanje vremena kada će doći do velikog ratnog sukoba. Njemačkoj se pridružila Austro-Ugarska 1879., kada su te dvije države sklopile vojni sporazum. Tom sporazumu priključila se i Italija 1882., pa je tada nastao Trojni savez tih država. Zbog želje Njemačke da se širi i na europski istok Rusija se 1907. pridružila Velikoj Britaniji i Francuskoj kao članica Antante.272

Iskra koja je zapalila svjetski ratni požar bio je atentat u Sarajevu na austrougarskog prijestolonasljednika i nadvojvodu Franju Ferdinanda i njegovu suprugu Sofiju za vrijeme službenog posjeta Sarajevu 28. lipnja 1914. godine. Atentat je izvršio Gavrilo Princip, član tajne organizacije „Mlada Bosna.“ Ta organizacija imala je cilj pomoću buna, ustanaka i oružanih atentata zbaciti austrougarsku vlast u Bosni i Hercegovini. Od Berlinskog kongresa 1878. kada je Srbija službeno priznata kao nezavisna država (bez Vojvodine, Sandžaka i Kosova, op. a.) ona se oslanjala na Austro-Ugarsku u vanjsko-političkim poslovima. Bilo je to vrijeme kada je Srbijom vladala dinastija Obrenović. Međutim, 1903. godine zbio se državni udar u Srbiji. Na vlast je došao Petar I. Karađorđević, koji se u vanjskoj politici počeo oslanjati na Rusiju i Francusku, što će dovesti do zahlađenja odnosa s Austro-Ugarskom. Nikakvo čudo, jer je jedan od najvažnijih političkih ciljeva novog vladara Srbije bio „oslobađanje porobljene srpske braće“ u Austro-Ugarskoj. Aneksija Bosne i Hercegovine od strane Austro-Ugarske 1908. zamalo je dovelo do rata sa Srbijom. Sama Srbija ojačala je u balkanskim ratovima 1912.-1913. protiv Osmanskog carstva i Bugarske, šireći svoju vlast na područje Kosova i Makedonije. 273

Početkom 20. stoljeća sve više je jačala ideja o stvaranju južnoslavenske države u kojoj prava Hrvata, Srba i Slovenaca ne bi bila ugnjetavana od Nijemaca i Mađara. Franjo Ferdinand znao je za to, pa je stoga i zagovarao političku reformu države koja bi se sastojala od tri dijela. Taj plan nije se svidio mađarskim političarima jer bi Mađarska tom reformom izgubila izlaz na more. Još manje se plan svidio Kraljevini Srbiji i njezinu premijeru Nikoli Pašiću.274

Tim planom bi se slovenske pokrajine, hrvatske zemlje, BiH i današnja Vojvodina ujedinile u jednu političko-teritorijalnu jedinicu. Takva ideja imala je pristaša i u Hrvatskoj, iako je pitanje na koje nikada nećemo dobiti odgovor bi li Franjo Ferdinand da je ostao živ i postao car doista to i učinio ili bi to kao i prije bilo samo još jedno neispunjeno obećanje Habsburgovaca Hrvatima i ostalim podanicima. Da se doista stvorila jedna takva politička cjelina sastavljena od Slovenije, Hrvatske, BiH i Vojvodine, koja bi imala svoju vladu i parlament i samo zajedničkog vladara s Austrijom i Ugarskom, to bi bio kraj planovima o širenju Srbije preko Drine i Dunava. Ipak, pitanje je i dokada bi takva država mogla opstati s obzirom na različitost njezinih naroda i njihovih interesa. U toj državi zajedno bi živjeli Slovenci, Hrvati, Srbi iz Hrvatske, BiH i Vojvodine te Bošnjaci-Muslimani. Kako god, Franjo Ferdinand ubijen je i ta ideja (poznata i kao trijalizam) nikada nije ostvarena.

Osnovnu ulogu u atentatu odigrala je tajna srpska teroristička organizacija zvana „Crna ruka,“ osnovana 1910. godine. Glavni zapovjednik „Crne ruke“ bio je ujedno i glavni zapovjednik Srpske vojne obavještajne službe pukovnik Dragutin Dimitrijević Apis. Na području Bosne „Crna ruka“ kontrolirala je organizaciju „Mlada Bosna,“ čiji su članovi izvršili atentat na Franju Ferdinanda. U samom atentatu sudjelovalo je sedam osoba, od kojih će Gavrilo Princip uspjeti ubiti Franju Ferdinanda i njegovu suprugu. Službeni razlog dolaska Franje Ferdinanda u Sarajevo bio je nadgledati vojne vježbe austrougarske vojske.275

Nakon atentata, austrougarskim vlastima bilo je jasno da je prijestolonasljenik ubijen od članova „Mlade Bosne“ koji su bili obučavani i naoružani u Beogradu. Austrougarska policija našla je i dokument o organizaciji atentata koji je potpisao srbijanski premijer N. Pašić 5. lipnja 1914. (23 dana prije atentata). Nakon završetka preliminarne istrage o atentatu, Austro-Ugarska je uputila ultimatum Srbiji (o provođenju dalje istrage na teritoriju Srbije, op. a.) koji je Srbija u početku više-manje prihvatila, da bi ga zatim odbila uz podršku Rusije. Iako je ministarstvo vanjskih poslova i zapovjedništvo austrougarske vojske uz podršku Njemačke htjelo rat protiv Srbije, car Franjo Josip tome se protivio. U trenutku najveće moguće napetosti između Austro-Ugarske i Srbije, dio srpskih vojnika iskrcao se na austrougarskoj obali, na što su tamošnji austrougarski vojnici pucali u zrak. Nakon toga, pokrenuta je lavina ratnih događaja. Austro-Ugarska objavila je rat Srbiji 28. srpnja 1914. godine. Rusija je ubrzo nakon toga objavila rat Austro-Ugarskoj. Njemačka je na to objavila rat Rusiji i Francuskoj, što je bio početak Prvog svjetskog rata.276

Osmansko (tursko) carstvo pridružilo se Njemačkoj i Austro-Ugarskoj (Središnjim silama) u listopadu 1914., a isto je napravila i Bugarska 1915. godine. Na zapadnom bojištu uz Francusku su ratovale Belgija i Velika Britanija, a od 1917. i SAD je stupio u rat na strani Antante i poslao vojsku u Francusku da se bori protiv Njemačke, što je ubrzalo kraj Prvog svjetskog rata. Na balkanskom bojištu, uz Srbiju na strani sila Antante borile su se još Crna Gora, Rumunjska i Grčka.

Osim u Europi gdje su bila glavna bojišta, ratne operacije odvijale su se i u Aziji, na morima i u njemačkim kolonijama u Aziji, Africi i na Tihom oceanu.277

Iako su velike europske države bile u dva međusobno suprotstavljena saveza (sile Antante i Centralne ili Središnje sile) i naoružavale se za mogući sukob, ipak je Srbija bila ta koja je pokrenula krvavi tijek zbivanja. A zašto? Da bi se oslobodila „porobljena srpska braća“ u Austro-Ugarskoj. Koliko su ta braća bila „porobljena“ kazuje činjenica da su Srbi u Austro-Ugarskoj imali svoja kulturno-umjetnička društva, svoje škole i novine na srpskom jeziku. Mnogi Srbi bili su ugledni poduzetnici, političari, odvjetnici, učitelji, liječnici….

Novi Sad je tijekom 19. stoljeća bio najznačajniji kulturni i prosvjetiteljski centar Srba u Ugarskoj, zbog čega je dobio naziv „Srpska Atena.“278 Novi Sad se sve do 1918. godine nalazio u Austro-Ugarskoj koja je opisana od njezinih neprijatelja kao „tamnica naroda.“

Karoly Khuen Héderváry bio je hrvatski ban 1883.-1903. godine. Tijekom svog banovanja oslanjao se na srpsko građanstvo koje ga je podržavalo. Srbima u Hrvatskoj i Slavoniji dao je narodno-crkvenu autonomiju.279 Sve uzalud, moj bane! Srbi su u Hrvatskoj i drugdje po Austro-Ugarskoj za Kraljevinu Srbiju bili „porobljena braća“ koju je trebalo osloboditi od ropstva! Zbog toga je Srbija krenula u rat protiv Austro-Ugarske, baš kao što će početkom 1990-ih Miloševićeva Srbija također krenuti u rat kako bi se obranila „srpska nejač“ u Hrvatskoj. Ista taktika, već viđeno. Mnoštvo mrtvih, ranjenih i raseljenih ljudi, mnogo uništenih ljudskih sudbina. Zašto? Samo da bi netko ostvario svoje planove o „svim Srbima u jednoj državi.“ Želim reći kako je Srbima u Austro-Ugarskoj bilo dovoljno dobro i bez zaštite Srbije te kako nije bilo nijednog pravog razloga da se krene u rat protiv Austro-Ugarske. Istina je da su Srbi u Austro-Ugarskoj, baš kao i Hrvati i drugi narodi morali živjeti pod austrougarskom vlašću, to jest, nisu imali svoju državu. Ipak, život u kasnije stvorenom Kraljevstvu Srba, Hrvata i Slovenaca nije bio mnogo bolji za malog čovjeka, bez obzira na njegovu vjeru i nacionalnost nego što je bio život u Austro-Ugarskoj.

Tijekom Prvoga svjetskog rata (1914.-1918.) Hrvati su se u postrojbama austrougarske vojske uglavnom borili na istočnom bojištu protiv Rusije, na balkanskom bojištu protiv Srbije i Crne Gore te na talijanskom bojištu protiv Italije. Manji broj Hrvata borio se i na drugim bojištima. Dio Hrvata borio se i na strani Antante, poput hrvatskih dragovoljaca iz prekomorskih zemalja (ponajprije iz SAD-a) te vojni zarobljenici ili bjegunci iz austrougarske vojske. Ukupni hrvatski vojni gubici u ratu najvjerojatnije su iznosili oko 190 tisuća ljudi, dok se navode i podaci o 137 tisuća vojnih i 109 tisuća civilnih žrtava.280

Italija je bila članica Trojnog sporazuma, što znači da je 1914. bila dužna zaratiti na strani Njemačke i Austro-Ugarske. Ipak, Italija to nije učinila, čekajući da vidi kako će se razvijati ratna situacija u Europi. Kako bi je privoljeli za rat na strani Antante, Velika Britanija, Francuska i Rusija sklopile su s Italijom tajni Londonski ugovor 26. travnja 1915. Tim ugovorom Italiji su obećani neki austrijski, slovenski i hrvatski krajevi (Istra, dio Kvarnera i Dalmacije) kao i dio Albanije. Italiji je priznata aneksija (pripajanje, op. a.) Libije i otočja Dodekanez u Egejskom moru. Zauzvrat, Italija je trebala zaratiti protiv Njemačke i Austro-Ugarske.281 Dana 25. svibnja 1915. Kraljevina Italija napustila je Trojni savez i objavila rat Austro-Ugarskoj. Tako je formirano talijansko bojište.282

Prema Londonskom ugovoru, Hrvatska bi bila svedena na područje oko Zagreba, Liku i primorje od Rijeke do sjeverne granice Dalmacije. Ostali dijelovi Hrvatske predviđeni su bili za podjelu između Italije i Srbije. Za dio Hrvatske koji ne bi došao pod vlast Italije ili Srbije tek je trebalo odlučiti hoće li pripasti Mađarskoj ili će ostati u Austrijsko-Mađarskoj zajedničkoj državi. Hrvatski politički krugovi ubrzo su saznali za sadržaj Londonskog ugovora i odlučili se tome oduprijeti. Upravo saznanje što se Hrvatskoj sprema (moguća podjela između Italije, Srbije i Mađarske, op. a.) utjecala je na većinu hrvatskih političara da podrže stvaranje jugoslavenske državne zajednice u kojoj će pretežni dio hrvatskog narodnog područja ostati na okupu.283

U jesen 1914. u Rimu se okupilo nekoliko hrvatskih političara i intelektualaca (Frano Supilo, Ante Trumbić, Hinko Hinković, Frano Potočnjak i kipar Ivan Meštrović). Odlučili su osnovati odbor koji će u duhu narodnog jedinstva i pod jugoslavenskim imenom raditi na oslobođenju južnih Slavena od Austro-Ugarske i težiti njihovu ujedinjenju sa Srbijom u zajedničku jugoslavensku državu. O tome su obavijestili srbijanskog premijera Nikolu Pašića. Njemu je bilo drago što će saveznici na Zapadu saznati da i Hrvati traže ujedinjenje sa Srbijom. Međutim, Pašić im je savjetovao da se ne zovu „jugoslavenski“ već „hrvatski“ odbor, da se ne nazivaju „Jugoslavenima“ nego „Srbo-Hrvatima“ te da buduću državu ne zovu „Jugoslavija“ već „Proširena ili Velika Srbija.“ Srpsku državnu misao i Veliku Srbiju naglasila je i srpska Narodna skupština u Nišu 7. prosinca 1914. te regent Aleksandar Karađorđević u proglasu vojsci 28. prosinca 1914. godine. Ante Trumbić i njegovi drugovi sa žaljenjem su shvatili da službena Srbija ne prihvaća narodno jedinstvo Hrvata i Srba ni zajedničku državu s punom jednakosti već ima u vidu samo srpski narod i srpsku državnu misao. Ipak, oni su odlučili nastaviti sa svojim radom. Hrvatskim političarima i intelektualcima u Rimu (Rimski odbor) pridružilo se i nekoliko Srba iz Mostara, Sarajeva i Like, poput Nikole Stojanovića, Dušana Vasiljevića, Milana Srškića i Jove Benjanina.284

Jugoslavenski odbor službeno je osnovan u Parizu 30. svibnja 1915. na čelu s Antom Trumbićem kao predsjednikom. Odbor je imao sjedište u Londonu i urede u Parizu, Ženevi, Petrogradu i Washingtonu. Jugoslavenski odbor razvio je propagandnu djelatnost za ujedinjenje južnih Slavena što je uključivalo rušenje Austro-Ugarske i obranu istočne obale Jadrana od talijanskih pretenzija. Italija se protivila ujedinjenju, dok je srpska vlada na čelu s N. Pašićem nastojala iskoristiti djelatnost Odbora u pravcu ostvarenja ideje pripajanja austrougarskih južnoslavenskih zemalja Srbiji, uz prepuštanje dijela jadranske obale Italiji. Jugoslavenski odbor nije uspio pred silama Antante izboriti legitimitet predstavničkog tijela savezničkog naroda, čemu je najviše pridonijelo protivljenje Italije i Srbije. Srbija je bila ta koja je težila funkciji predstavnika južnoslavenskih naroda u Austro-Ugarskoj kako bi mogla provesti ujedinjenje u skladu s centralističkim ciljevima srpske politike.285

Države Antante igrale su se sudbinom hrvatskoga naroda. Italiji su bile spremne po Londonskom ugovoru prepustiti dijelove hrvatskog teritorija, baš kao i teritorije nekih drugih zemalja. Velika Britanija i Francuska, kao ni Rusija nisu bile spremne prepustiti Italiji dio svog državnog teritorija ili neku svoju koloniju. Srpska vlada i kraljevski dvor htjeli su ostvariti ujedinjenje svih Srba u jednu državu, to jest stvoriti Veliku Srbiju nakon rata tako što bi se Srbija proširila na teritorij današnje Vojvodine, Bosne i Hercegovine, Slavonije i dijela Dalmacije koji ne bi okupirala Italija. Za srpsku vladu i kraljevski dvor, Jugoslavenski odbor nije bio legitimni predstavnik južnih Slavena u Austro-Ugarskoj, već ih je pred silama Antante trebala zastupati Srbija kako bi lakše ostvarila svoj cilj o stvaranju Velike Srbije.

Prema tome, budućnost Hrvatske i hrvatskoga naroda tijekom Prvog svjetskog rata bila je ne samo neizvjesna nego i prilično sumorna. Zašto? Zato što Hrvati tada nisu imali svoju državu, k tome su se u austrougarskoj vojsci borili protiv sila Antante. Dakle, prema planovima Velike Britanije, Francuske, Rusije i Srbije hrvatski teritorij trebao je biti raskomadan nakon rata.
Tome su se suprotstavljali ne samo hrvatski političari u Jugoslavenskom odboru već i hrvatski političari koji su tijekom rata ostali u Hrvatskoj. Silama Antante i Srbiji očito nije bilo važno da Hrvati opet imaju svoju nezavisnu državu. Zbog toga je većina hrvatskih političara odlučila podržati ideju o stvaranju nove južnoslavenske države i nastojali su Hrvatskoj osigurati što povoljniji položaj u toj budućoj državi.

Na balkanskom bojištu Srbija je zajedno s Crnom Gorom odolijevala napadima austrougarske vojske tijekom 1914. godine. Međutim, nakon što je Bugarska ušla u rat na strani Središnjih sila, u listopadu 1915. krenula je velika ofenziva austrougarske, bugarske i njemačke vojske koja se je završila okupacijom Srbije i Crne Gore u prosincu 1915. i siječnju 1916. godine. Srpska se vojska uz velike gubitke povukla preko Albanije na jadransku obalu, gdje su je prihvatili Saveznici, prebacili na grčki otok Krf i nakon reorganizacije premjestili na Solunsko bojište.286 Srbija je u Prvom svjetskom ratu imala 275 tisuća poginulih vojnika i 450 tisuća poginulih civila (ukupno 725 tisuća) te oko 133 tisuće ozlijeđenih.287 Ubojstvo Franje Ferdinanda i stvaranje nove države u kojoj će Srbija i Srbi imati prevlast nad drugim narodima plaćeno je vrlo visokom cijenom.

Franjo Josip umro je u Beču 21. studenoga 1916. Devet dana kasnije naslijedio ga je Karlo I. Austrijski. Franjo Josip bio je brat njegovog djeda, dok je Franjo Ferdinand bio Karlov stric. Nakon atentata i pogibije Franje Ferdinanda, Karlo je postao prijestolonasljednik Austro-Ugarske Monarhije. On je nastojao diplomatskim putem sklopiti mir sa silama Antante, ali nikada nije imao dovoljno hrabrosti zaključiti mir bez njemačke dozvole. Potkraj rata Karlo I. pristao je sazvati Austro-Ugarski parlament te omogućiti stvaranje konfederacije u kojoj bi svaki narod imao pravo na svoju samoupravu. Ta je ponuda došla prekasno, jer su se pojedini predstavnici naroda unutar Monarhije već borili za punu autonomiju, odlučni da se što prije osamostale od Beča. Tako je Karlo I. bio vladar tek dvije godine (1916.-1918.).288

Svaki rat neminovno za sobom donosi i političke promjene. Ideja trijalizma o preuređenju Austro-Ugarske u državu koja bi se sastojala od tri političke cjeline nije izgubila na važnosti ni nakon pogibije Franje Ferdinanda, koji se zauzimao za to. U skladu s tim, hrvatski zastupnici iz Istre i Dalmacije udruženi sa slovenskim zastupnicima i dvojicom Srba iz BiH osnovali su Jugoslavenski klub u Carevinskom vijeću, koje je bilo parlament austrijske polovice Monarhije sa sjedištem u Beču. Članovi Jugoslavenskog kluba sastavili su takozvanu Svibanjsku deklaraciju, koja je još poznata i kao Majska ili Bečka deklaracija. Nju je pročitao predsjednik Jugoslavenskog kluba Anton Korošec 30. svibnja 1917. u Carevinskom vijeću.

U Deklaraciji je bio sadržan program ujedinjenja svih južnih Slavena u okviru Monarhije trijalistički uređene, na čelu s dinastijom Habsburg. U izjavi se tražilo „na temelju narodnog načela i hrvatskog državnog prava“ ujedinjenje svih zemalja u kojima žive Slovenci, Hrvati i Srbi u jedno državno tijelo u sastavu Monarhije. Kako su dalje tekli politički događaji, većina potpisnika Deklaracije kasnije se zauzimala za zajednicu južnoslavenskih zemalja Austro-Ugarske s Kraljevinom Srbijom.289 Svibanjska deklaracija izazvala je gotovo jednodušnu potporu u Hrvatskom saboru.290

Svibanjska deklaracija bila je dobro rješenje za Hrvatsku i Sloveniju, kao i za hrvatski narod u BiH. Da se doista stvorila takva jedna političko-teritorijalna jedinica sastavljena od Slovenije, Hrvatske, BiH i Vojvodine u sastavu Monarhije to bi osiguralo Hrvate od moguće talijanske okupacije Jadrana te od stvaranja Velike Srbije. Ipak, taj plan ostao je mrtvo slovo na papiru. Stvaranjem treće, južnoslavenske države u sklopu Monarhije, Austrija i Ugarska (to jest Mađari) izgubili bi vlast nad tim područjima. Ta se ideja nije svidjela ni srbijanskoj vladi, jer tada se ne bi moglo ostvariti teritorijalno proširenje Srbije preko Dunava i Drine na područje Vojvodine, Bosne i Hercegovine, Slavonije i Dalmacije. Ni austrijski car Karlo nije žurio za preustrojem države dok traje rat.

Kao odgovor na Svibanjsku deklaraciju, Jugoslavenski odbor i srbijanska vlada potpisali su 20. srpnja 1917. na otoku Krfu deklaraciju poznatu kao Krfska deklaracija. Bilo je to prvi puta da se navodi utemeljenje jedne nove zajedničke države nakon Prvog svjetskog rata. Deklaraciju je u ime Jugoslavenskog odbora potpisao Ante Trumbić, a u ime srpske vlade Nikola Pašić. Deklaracija je polazila od nacionalnog jedinstva „troimenog naroda Srba, Hrvata i Slovenaca.“ Ujedinjenje je bilo zamišljeno kao spajanje južnih Slavena iz Austro-Ugarske sa Srbijom i Crnom Gorom. Uređenje buduće države zamišljeno je kao „ustavna, demokratska i parlamentarna monarhija na čelu s dinastijom Karađorđevića.“ Hrvatski političari u Jugoslavenskom odboru prihvatili su Krfsku deklaraciju vjerujući (naivno, op. a.) da će ujedinjenje donijeti slobodu i ravnopravnost svih naroda a državni ustroj će jamčiti demokraciju i parlamentarizam.291

Zašto je bilo naivno od hrvatskih političara očekivati kako će Hrvati u novoj državnoj zajednici sa Srbima kao većinskim narodom uživati slobodu i ravnopravnost? Zato što su srbijanska vlada i regent (budući kralj) Aleksandar Karađorđević jasno dali do znanja na početku rata da se bore za Srbiju i srpski narod (vidi fusnotu 284.).

Ne zaboravimo da je još 1844. godine Ilija Garašanin, ministar vanjskih poslova tadašnje Kneževine Srbije napisao knjižicu pod nazivom Načertanije (u prijevodu „Nacrt“) kao tajni državni dokument. Bio je to prvi politički program za stvaranje Velike Srbije. Tim dokumentom odbačen je projekt zajedničke države svih Južnih Slavena s ciljem obnove srpskog carstva na temelju državnog i povijesnog prava te srednjovjekovne tradicije. Izvorno, bio je to plan Františeka Zaha, Čeha koji je došao na Balkan kao zagovornik ideje o ujedinjenju slavenskih naroda. Po tom planu, nakon što bi se južnoslavenski narodi oslobodili i ujedinili u jednu zajedničku državu, trebali su pomagati Poljake u borbi za slobodu od austrijske i ruske vlasti. Garašanin je taj plan prepravio tako da je pridjev „jugoslavenski“ zamijenio pridjevom „srpski,“ a Zahov zaključak da Srbija mora postati „jezgro budućeg Južnoslavenskog carstva“ zamijenio formulacijom „budućeg Srpskog carstva.“ Zah je također u svom programu istaknuo da Srbija ne može biti uspješna dok ne uključi i Hrvate i prizna ih kao sebi jednake, a što je Ilija Garašanin izostavio iz svog programa.292 Program Načertanija nastojat će ostvariti velikosrpski krugovi ne samo tijekom Prvog svjetskog rata već i kasnije, poput četnika Dragoljuba (Draže) Mihailovića u Drugom svjetskom ratu i režima Slobodana Miloševića početkom 1990-ih godina.

Kako je rat prolazio, nezadovoljstvo naroda u Austro-Ugarskoj bilo je sve veće. Veliki ratni gubici, gospodarska kriza, osiromašivanje pučanstva i život većinom slavenskih naroda pod austrijskom i mađarskom vlašću dovelo je do općeg nezadovoljstva širokih narodnih masa. Iako je bilo diplomatskih pokušaja da se Austro-Ugarska reformira kao država i opstane, sve je bilo uzalud. Narodi tog velikog carstva htjeli su stvaranje svojih nacionalnih država.

Češke zemlje i Poljska proglašene su republikama 28. listopada 1918., dan kasnije Hrvatski sabor proglasio je odcjepljenje hrvatskih zemalja i njihovo ujedinjenje sa slovenskim pokrajinama, Bosnom i Hercegovinom te Vojvodinom u Državu Slovenaca, Hrvata i Srba. Austro-Ugarska potpisala je kapitulaciju 4. studenoga 1918., a car Karlo odstupio je s vlasti 11. studenoga 1918. Pet dana kasnije proglašena je Demokratska Republika Mađarska.293

Austrija je postala republika kao Njemačka Austrija 12. studenog 1918. Iako je postojala želja da se Austrija ujedini s Njemačkom, pobjedničke sile Antante (Velika Britanija, Francuska i SAD) tome su se usprotivile, tako da je Austrija morala iz svog službenog naziva izbaciti pridjev „njemačka.“294 Prvi svjetski rat doveo je do sloma ne samo Austro-Ugarske, već i njemačkog i ruskog carstva, na čijim su područjima nastale nove nacionalne države-Poljska, Finska, Estonija, Letonija i Litva. Raspalo se i Osmansko (tursko) carstvo, na čijem su teritoriju također nastale moderna Turska i neke arapske države Bliskog istoka.

U međuvremenu, i u Hrvatskoj su se događale važne političke promjene. U Zagrebu je 5.-6. listopada 1918. osnovano Narodno vijeće Slovenaca, Hrvata i Srba kao njihovo političko predstavništvo. Vijeće nije prihvatilo proglas kralja Karla (austrijskog cara i hrvatskog kralja, op. a.) o pretvaranju Monarhije u saveznu državu samostalnih naroda (16. listopada 1918., op. a.). Bio je to zakašnjeli vladarev pokušaj da spasi državu od raspada. Kao što sam već spomenuo, Hrvatski sabor 29. listopada 1918. raskinuo je sve državne veze s Austro-Ugarskom, proglasio Hrvatsku nezavisnom i odlučio da ona pristupi Državi Slovenaca, Hrvata i Srba (vidi kartu 7.). Sabor je Narodno vijeće priznao za vrhovnu državnu vlast u Državi SHS.295

Karta 7. Država Slovenaca, Hrvata i Srba (Država SHS). Teritorij Države SHS označen je blijedom bojom.

Predsjedništvo Narodnog vijeća SHS činili su predsjednik Anton Korošec, potpredsjednici Svetozar Pribićević i Ante Pavelić (zubar, zvan još i „stariji,“ nema veze s kasnijim poglavnikom NDH dr. Antom Pavelićem, op. a.) te tajnici Mate Drinković, Srđan Budisavljević i Ivan Lorković.296

Bio je to veliki povijesni trenutak za hrvatski narod, prilika koja se čekala stoljećima. Tada su propadala stoljetna carstva poput njemačkog, ruskog, turskog i austrougarskog. Nastajale su nove nacionalne države. Hrvatski političari mogli su 1918. proglasiti nezavisnu hrvatsku državu i tražiti podršku Vatikana ili neke druge sile da podrže hrvatsku borbu za neovisnost. Međutim, kao i mnogo puta ranije u povijesti, hrvatski su političari bili nesložni i zagovarali su različita rješenja.

Stranka prava koja se borila za hrvatsku neovisnost i ovaj puta ostala je u manjini. Tijekom druge polovice 19. stoljeća hrvatski su političari uglavnom bili razdvojeni po pitanju treba li surađivati s Austrijom ili Ugarskom. Obje sile pokazale su da im nije stalo do hrvatskih interesa, što je trebao biti jasan znak hrvatskim političarima da samo zajedničkim snagama mogu se izboriti za ujedinjenje politički rascjepkanih hrvatskih zemalja i bolji položaj Hrvatske u Austro-Ugarskoj, a jednoga dana i za potpunu hrvatsku neovisnost.

Američki predsjednik W. Wilson 1918. iznio je program o pravu na samoupravu naroda Austro-Ugarske te o pravu svih naroda na samoodređenje.297 Ako su tada mogli dobiti svoju nezavisnost Poljaci i brojčano mali narodi poput Estonaca, Litvanaca i Letonaca, mogli su isto to učiniti i Hrvati, da nisu imali političare koji su bili zadojeni duhom jugoslavenstva i vjerom kako bolja budućnost Hrvatsku čeka u zajednici s drugim južnoslavenskim narodima. Bila je to ona zlosretna ilirska ideja Ljudevita Gaja iz prve polovice 19. stoljeća, koju će kasnije nastaviti razvijati Narodna stranka biskupa Strossmayera. Ako su se Hrvati razočarali u državnoj zajednici s Austrijancima i Mađarima, jesu li se mogli nadati ičemu boljem u zajednici sa Srbima i ostalim južnoslavenskim narodima? Srpska politička elita i inteligencija prihvatila je ideju o štokavcima kao Srbima koju je širio Vuk S. Karadžić još u prvoj polovici 19. stoljeća kao i ideju o Srbima triju vjera (katolicima, pravoslavnima i muslimanima). Nije u to vrijeme bila nikakva tajna da vlada Srbije želi raspad Austro-Ugarske i stvaranje Velike Srbije u koju bi bili uključeni i hrvatski krajevi u kojima je živjelo i pravoslavno srpsko stanovništvo. Ipak, nisu bili krivi samo tadašnji hrvatski političari već i narodna nesloga i kaos koji je zavladao u Hrvatskoj potkraj rata, o čemu će biti govora u nastavku ovog poglavlja.

Narodno vijeće Države SHS imenovalo je zemaljske vlade za Sloveniju, Hrvatsku i Slavoniju, Bosnu i Hercegovinu a sastavljena je i vlada za Dalmaciju. Vijeće ipak nije uspjelo temeljito organizirati vlast, iako je imalo hrvatsku vojsku (domobranstvo, op. a.) i mornaricu, koju mu je predala Austro-Ugarska te činovništvo i upravu. Srpska vlada nije htjela priznati ni Državu SHS ni Narodno vijeće.298 Naravno da srpska, bolje rečeno srbijanska vlada nije priznala Državu SHS, jer su prema njezinim planovima veliki dijelovi Države SHS (BiH, Dalmacija, Slavonija i Vojvodina) trebali biti uključeni u sastav Velike Srbije.

Događaji su išli na ruku srbijanskoj vladi. Nakon proboja solunskog fronta u sjevernoj Grčkoj sredinom rujna 1918. započelo je oslobađanje Makedonije i Srbije od austro-ugarske, njemačke i bugarske vojske. Nakon što je Austro-Ugarska potpisala primirje (zapravo kapitulaciju, op. a.) 4. studenog 1918., pet dana kasnije u Ženevi predstavnici kraljevine Srbije, delegacija Narodnog vijeća kao predstavnik Države SHS i predstavnici Jugoslavenskog odbora potpisali su Ženevsku deklaraciju kao temelj ujedinjenja Države SHS i Kraljevine Srbije u novu zajedničku demokratsku državu na federativnoj osnovi. To je značilo da bi Država SHS i Kraljevina Srbija ostale posebna državna područja na kojima bi one zadržale suverenu vlast. Narodno vijeće Države SHS priznato je u Ženevi kao privremena vlada Države SHS do saziva ustavotvorne skupštine koja je trebala odlučiti o obliku državnog poretka.299

Raspad Austro-Ugarske bilo je nešto što su priželjkivali velikosrpski krugovi. To se konačno dogodilo u jesen 1918. Bila je to izvrsna prilika koju srpski političari s obje strane Drine (u Srbiji i na području raspadajuće Austro-Ugarske) nisu htjeli propustiti.

Međutim, sile Antante nisu željele potpuno uništiti Austro-Ugarsku, već samo neke njezine dijelove prepustiti svojim saveznicima. Osim obećanja danog Italiji Londonskim ugovorom, Antanta je Srbiji obećala Bosnu i Hercegovinu, Banat, Bačku, Baranju, Srijem te dio Slavonije i Dalmacije. Zauzimanjem tih krajeva prijetila je Srbija osiguravši si priključenje Crne Gore i Vojvodine.300 Zanimljiva je rečenica u navedenoj knjizi koja glasi:“Hrvatski političari nisu bili sposobni da svoju vlast valjano organiziraju.“301 Zašto nisu bili sposobni organizirati učinkovitu vlast u Hrvatskoj i proglasiti hrvatsku neovisnu državu, koju bi od agresije Italije branili hrvatski domobrani, to jest hrvatske postrojbe iz austro-ugarske vojske?

Da bismo bolje razumjeli kakvo je tada bilo stanje u Hrvatskoj, treba spomenuti da su Talijani odmah po završetku Prvoga svjetskog rata (to jest odmah po kapitulaciji Austro-Ugarske, op. a.) okupirali Istru, otoke Cres, Lošinj i Lastovo te gradove Rijeku i Zadar.302

Veliki problem za vlasti Države SHS predstavljao je i takozvani Zeleni kadar. Bili su to pripadnici austrougarske vojske koji su pobjegli u šume, zbog čega su ih i zvali „zelenim“ kadrom. Pokret se pojavio sredinom 1916. i uglavnom je obuhvaćao vojne bjegunce. Od kraja 1917. pokret je poprimio masovniji karakter. U zelenom kadru bilo je bivših austrougarskih vojnika koji su pali u rusko zarobljeništvo, pa su 1917. doživjeli Listopadsku (Oktobarsku) revoluciju u Rusiji kojom je stvoren novi društveni poredak- socijalizam. Ti vojnici-povratnici donijeli su nove socijalno-revolucionarne ideje. Pripadnici zelenog kadra vršili su napade i pljačke na vojne i željezničke postaje, skladišta namirnica i plemićka vlastelinstva.303

Do ljeta 1918. godine zeleni kadar izrastao je u snažnu oružanu silu u Hrvatskoj i Slavoniji. Najviše njegovih pripadnika bilo je na Petrovoj gori (8 tisuća), Zrinskoj gori, na Papuku, u Hrvatskom Zagorju te na Fruškoj gori u Srijemu (6 tisuća). Tom pokretu pristupili su i brojni osiromašeni i nezadovoljni seljaci. Pred kraj rata na području cijele Trojedne Kraljevine Hrvatske, Slavonije i Dalmacije bilo je oko 50 tisuća naoružanih vojnih bjegunaca po šumama. Taj se pokret proširio i u Bosnu i Hercegovinu. Tijekom jeseni 1918., pred sam kraj Austro-Ugarske Monarhije, zeleni kadar pokrenuo je lavinu nemira. Nakon osnutka Države SHS potkraj listopada 1918., Narodno vijeće SHS osnovalo je Narodne straže po Hrvatskoj, ali pripadnici tih straža nisu se mogli nositi s općenarodnim buntom.

Tada je bilo mnogo pljačke po gradovima i plemićkim vlastelinstvima, ali i pokušaja organiziranja malih seljačkih i „crvenih“ (socijalističkih, op. a.) republika, poput onih u Banovoj Jaruzi, Donjem Miholjcu, Feričancima i Petrijevcima pored Osijeka. Narodno vijeće nastojalo je obuzdati revolucionarna gibanja i pljačku oružanom silom, kao i obećanjima o agrarnoj reformi da bi smirilo nezadovoljne seljake.304

Osim toga, Predsjedništvo Narodnog vijeća SHS obratilo se srpskoj vladi i silama Antante sa zahtjevom da njihove vojske dođu na teritorij Države SHS. Uskoro su prestali nemiri što su ih izazivali pripadnici zelenog kadra, a do sredine 1919. suzbijen je svaki trag tom pokretu.305 Prema tome, u obuzdavanju nemira u Hrvatskoj sudjelovala je i srbijanska vojska i vojska Antante.306 Iako nije precizirano, pod „vojskom Antante“ vjerojatno se misli na francuske i druge trupe koje su se borile na solunskom bojištu u sjevernoj Grčkoj zajedno sa srbijanskom vojskom.

Dakle, Hrvatsku je zahvatio potpuni kaos u jesen 1918. godine. Pripadnici zelenog kadra i osiromašeni seljaci napadali su ne samo plemićka imanja već i bogate trgovce i ostale bogate građane. Oni su bili česta meta napada nezadovoljnog naroda. Na vijest o socijalističkoj revoluciji u Rusiji osnivane su i male komune-republike po pojedinim mjestima, gdje je narod htio imati svoju vlast bez bogatih građana i bogatih seljaka, bez činovništva koje je služilo državnim vlastima koje su samo donosile propise o mobilizaciji u vojsku, o porezima i drugim mjerama koje su osiromašivale narod. Šteta da Hrvati tada nisu bili jedinstveni i da u Hrvatskoj nije bilo više reda. Žalosna je činjenica da su u Hrvatskoj potkraj 1918. red i mir morali uvoditi srbijanska vojska i trupe sila Antante. Prema tome, jedan od razloga zašto Hrvatska 1918. nije postala nezavisna država poput Estonije, Letonije i Litve nije samo u hrvatskim političarima koji su dobrim dijelom bili za suradnju sa Srbijom već i u činjenici da se dio naroda u Hrvatskoj potpuno oteo kontroli i odao pljački i izazivanju nereda. Zahtjev Narodnog vijeća SHS srpskoj vladi da pošalje vojsku u Hrvatsku samo je išao u prilog srpskoj strani koja je tako dobila mogućnost da stavi Hrvatsku pod svoj vojni nadzor. Usput rečeno, srpska vojska je tada zaustavila i napredovanje talijanske vojske koja je došla okupirati hrvatsku obalu u skladu s Londonskim ugovorom iz 1915. godine.

Zbog općeg kaosa koji je vladao u Hrvatskoj, Narodno vijeće SHS pristalo je na ujedinjenje sa Srbijom i Crnom Gorom bez ikakvog jamstva za ravnopravne odnose Hrvatske i Srbije u budućoj državi. Veliki utjecaj na Narodno vijeće imao je Svetozar Pribićević, tada najistaknutiji srpski političar u Hrvatskoj i jedan od potpredsjednika Narodnog vijeća (vidi fusnotu 296.). On je bio taj koji je nagovarao druge članove Narodnog vijeća da se ide na brzo sjedinjenje sa Srbijom. Osim njega, i predstavnici Dalmacije, suočeni s mogućom talijanskom okupacijom, zaprijetili su posebnim sjedinjenjem sa Srbijom i Crnom Gorom.307

Stjepan Radić, vođa Hrvatske pučke seljačke stranke bio je protiv brzog ujedinjenja sa Srbijom. On je upozorio na republikansko raspoloženje u hrvatskom narodu (narod želi republiku, a ne kraljevinu, monarhiju kakva je bila vlast u Srbiji, op. a.), na kontinuitet hrvatske države i narodnu težnju za slobodom i vlastitom državom. Radić je bio za sjedinjenje temeljeno na načelima samoodređenja, pune narodne ravnopravnosti i očuvanja hrvatske države u savezu država.308 Bile su to lijepe želje, ali je problem bio što su ne samo hrvatski političari imali različite poglede kako riješiti hrvatsko pitanje (u zajednici sa Srbijom ili da Hrvatska bude nezavisna država) već je u Hrvatskoj vladao opći kaos i nesigurnost zbog djelovanja zelenog kadra. Da su Hrvati bili složniji i da zeleni kadar nije uzeo tolikog maha, možda su i mogli imati hrvatsku nezavisnu republiku već 1918. godine.

Središnji odbor Narodnog vijeća odlučio je da se ide odmah u Beograd, a u noći 24. studenoga 1918. odlučeno je da Narodno vijeće proglasi sjedinjenje Države SHS sa Srbijom i Crnom Gorom u jedinstvenu državu, kao i da se u Beograd pošalje delegacija koja bi postigla sporazum o organizaciji te nove države. Delegacija je dobila naputak s nekim uvjetima za srbijansku stranu, poput zahtjeva da Ustavotvorna skupština odluči o državnom obliku (hoće li država biti monarhija ili republika, op. a.) te da se ustav nove države donese dvotrećinskom većinom. Do tada zakonodavnu vlast u državi imalo bi Državno vijeće (predstavnici Srbije i Crne Gore uz članove Narodnog vijeća SHS i Jugoslavenskog odbora) koje bi potvrdilo čin ujedinjenja i kojemu bi odgovarala Privremena vlada za zajedničke poslove. U naputku se tražilo i djelovanje zemaljskih i pokrajinskih vlada koje bi bile odgovorne zemaljskim saborima i skupštinama (poput Hrvatskog sabora, op. a.). Te uvjete predstavnici Srbije nisu htjeli prihvatiti, pa je izaslanstvo Narodnog vijeća odustalo od njih na inzistiranje Svetozara Pribićevića.309

Vođa izaslanstva Ante Pavelić (zubar, op. a.) tada je pročitao „Adresu“ Narodnog vijeća o ujedinjenju. Srpski regent i prijestolonasljednik Aleksandar Karađorđević proglasio je uspostavu zajedničke države zvane Kraljevstvo Srba, Hrvata i Slovenaca u Beogradu 1. prosinca 1918. godine. Tako su se Država Slovenaca, Hrvata i Srba, Kraljevina Srbija i Kraljevina Crna Gora ujedinile u novu državu. Ujedinjenje nije potvrdio Hrvatski sabor, što je trebao učiniti i što je tražio i Stjepan Radić.310 Država SHS trajala je tek nešto više od mjesec dana (od 29. listopada do 1. prosinca 1918.).

Kakav je bio život Hrvata u Kraljevstvu Srba, Hrvata i Slovenaca? Već 2. prosinca 1918., samo dan nakon proglašenja ujedinjenja, Hrvatska stranka prava uputila je proglas kojim je izrazila nezadovoljstvo načinom kako je izvršeno ujedinjenje, pozivajući se na Svibanjsku i Krfsku deklaraciju i dogovore Narodnog vijeća SHS, ali i na činjenicu da Hrvatski sabor nikada nije ratificirao (prihvatio kao obveznu, op. a.) „Adresu“ Narodnog vijeća SHS o ujedinjenju. Tri dana kasnije (5. prosinca 1918.) u Zagrebu je bio skup pristaša ujedinjenja na kojem su se mogle čuti i brojne protuhrvatske parole. Policija je tolerirala takvo ponašanje, pa su neki Hrvati isti dan popodne održali skup na kojemu se kritiziralo novostvoreno Kraljevstvo. Policija je napala okupljene građane pa je među njima bilo ranjenih, poginulih i uhićenih.

U bivšim austrougarskim zemljama nove države koristila se kruna kao valuta, pa ju je trebalo zamijeniti sa srpskim dinarom. Valutni tečaj je realno bio 1:1, ali su beogradske vlasti donijele zakon da se vrši zamjena novca u omjeru 4 krune za 1 dinar, što je bilo i više nego nerealno (prava pljačka, jer su žitelji Slovenije, Hrvatske, BiH i Vojvodine za 100 kruna umjesto 100 dinara dobili samo 25 dinara, op. a.). Slično je bilo i sa agrarnom reformom i oporezivanjem- podjela zemlje išla je u korist srpskim seljacima, a veliki broj hrvatskih seljaka morao je skrivati stoku zbog velikih poreza na posjedovanje stoke.311

U Hrvatskoj se srpska vojska ponašala kao u okupiranoj zemlji (nasilja, batinanja, kažnjavanje bez suda, oduzimanje imovine). Vojno registriranje stoke potaknulo je 1920. seljačke bune u okolici Zagreba, Čazme, Kutine i Siska. Hrvatske jedinice bivše austrougarske vojske raspuštene su u prosincu 1918., a sporadične vojne pobune u Zagrebu, Osijeku, Našicama i u Varaždinu bile su ugušene. Većina vojnih časnika u vojsci Kraljevstva SHS bili su Srbi, a žandarmerija je u cijelosti bila srbijanska institucija. Najjača stranka među Srbima, Radikalna stranka, zastupala je ideju Velike Srbije i ukidanja nesrpskih narodnosti. Demokratska stranka zastupala je jugoslavenski centralizam i unitarizam sa srpskim obilježjima i težila je ukidanju hrvatskog suvereniteta, institucija i autonomije. Hrvata je bilo malo i u vladama Kraljevstva SHS i u diplomaciji. Srbijanski zakoni protezali su se na cijelu zemlju, školstvo je prožimano srpskim duhom. U Srbiji su bili niži porezi nego u Hrvatskoj a veći dio inozemnih zajmova trošio se u Srbiji.312

Uređenje države trebala je provesti Ustavotvorna skupština izabrana 1920. Izbori su provedeni prema nedemokratskom izbornom redu i pod terorom policije i žandarmerije. Zbog toga su unitarističke stranke (uglavnom srpske, op. a.) dobile većinu glasova. Bez sudjelovanja zastupnika Hrvatske republikanske seljačke stranke, Hrvatske stranke prava, Komunističke partije i još nekih stranaka, Ustavotvorna skupština donijela je takozvani Vidovdanski ustav 28. lipnja 1921. godine. Ustav je zadržao kapitalistički sustav, narodnu i društvenu neravnopravnost, državni unitarizam i centralizam, monarhiju i prevlast Srbije i Srba nad ostalim zemljama i narodima te države.

Bila su priznata samo tri plemena (srpsko, hrvatsko i slovensko) jugoslavenskoga naroda, a podjelom države na oblasti pokušala se ukinuti državnost Hrvatske i ostalih južnoslavenskih zemalja.313

Prema tome, položaj Hrvatske u Kraljevstvu SHS nije bio ništa bolji nego u Austro-Ugarskoj do 1918. Borbu za ujedinjenje hrvatskih zemalja zamijenila je borba za opstanak Hrvata u Kraljevstvu SHS (od 1929. zvano Kraljevina Jugoslavija) od pokušaja srbizacije.

Vrhunac političkog nasilja bio je atentat na poslanike Hrvatske seljačke stranke u Narodnoj skupštini u Beogradu 20. lipnja 1928. od strane Puniše Račića. Smrtno su ranjeni Pavao Radić i Đuro Basariček, a teško ranjeni Stjepan Radić, Ivan Pernar i Ivan Granđa. Stjepan Radić preživio je atentat, ali je ipak podlegao ranama 8. kolovoza 1928.314

Na primjeru S. Radića vidi se razlika između režima Austro-Ugarske i Kraljevstva SHS. Radić je u mladosti bio politički aktivan protiv bana Khuen-Héderváryja, zbog čega je 1893. isključen s Pravnog fakulteta u Zagrebu i zatvoren. Radić je ponovno završio u zatvoru 1895., kada je bio jedan od pokretača studentskih demonstracija, pri čemu je javno spaljena mađarska zastava (prilikom posjeta Franje Josipa Zagrebu, op. a.). Nakon izlaska iz zatvora, Radić je otišao studirati u Prag i Peštu, ali je i tamo isključen sa sveučilišta i zabranjeno mu je studiranje na bilo kojem sveučilištu u Austro-Ugarskoj. Višu političku školu završio je u Parizu, a 1904. s bratom Antunom osnovao je Hrvatsku pučku seljačku stranku kako bi se borio za prava hrvatskih seljaka, koji su tada činili ogromnu većinu stanovništva u Hrvatskoj.315 Unatoč njegovoj političkoj djelatnosti protiv bana Khuen-Héerváryja i općenito protiv mađarske prevlasti nad Hrvatskom, Stjepan Radić nije ubijen. Ubijen je od velikosrpskih krugova 1928. zbog otpora režimu u Beogradu koji je politički i gospodarski tlačio Hrvatsku.

Puniša Račić bio je osoba od povjerenja kralja Aleksandra i član tajne dvorske organizacije „Bela ruka.“ Još prije Prvog svjetskog rata radio je za Srbiju kao član „Crne ruke“ (koja je organizirala atentat na Franju Ferdinanda u Sarajevu 1914.). „Crna ruka“ pokušala je još prije atentata u Sarajevu ubiti crnogorskog vladara Nikolu I. Petrovića i potkopati neovisnost Kneževine Crne Gore. Po kraljevu nalogu, Račić je obavljao tajne misije. Za počinjeni zločin u Narodnoj skupštini dobio je prvo 40 godina i 4 mjeseca zatvora, ali mu je kasnije apelacijski sud u Beogradu smanjio kaznu na 20 godina robije. Robijao je tako što mu je upravnik kaznionice u Zabeli kraj Požarevca ustupio cijeli prvi kat svoje vile koja je bila izvan kaznionice. Nije bio pod stražom, imao je tri zatvorenika kao osobnu poslugu i mogao je bilo kada izaći u grad i vratiti se natrag. Početkom travnja 1941. otišao je iz Zabele vlakom za Beograd i više se nije vratio.316

Takav tretman bio je „kazna“ Puniši Račiću za njegovo divljaštvo i teroristički čin u Narodnoj skupštini nad zastupnicima Hrvatske seljačke stranke. Jedan mali, ali važan detalj o Puniši Račiću. On je bio Crnogorac, pa nakon što je obavio svoj prljavi posao u Narodnoj skupštini, Srbi su mogli reći:“Nismo mi pucali u Stjepana Radića i ostale zastupnike HSS-a! To je učinio jedan Crnogorac!“ Ipak, znalo se od koga je došlo naređenje da se izvrši atentat.

Brutalnost srpskog režima nad Hrvatima dovelo je do stvaranja ustaškog pokreta. Ideološki i organizacijski, ustaše su imali korijene u Hrvatskoj stranci prava (koja se još od 1861. zauzimala za stvaranje nezavisne Hrvatske, op. a.). Ustaška organizacija formalno je stvorena 1930. i pod vodstvom Ante Pavelića borila se za stvaranje nezavisne hrvatske države u čiji sastav bi ušla i Bosna i Hercegovina. Muslimani u BiH prema ustaškoj ideologiji bili su smatrani sastavnim dijelom hrvatskog naroda. Rušenje Kraljevine Jugoslavije svim sredstvima za ustaše bio je jedini put za stvaranje nezavisne Hrvatske. Ustaše su imale svoja središta u Beču i Grazu, uživali su podršku fašističke Italije i mađarskih vlasti (u Janka-puszti 1931. osnovan je logor za obuku ustaša). Atentat na kralja Aleksandra u Marseillesu 9. listopada 1934. izvršili su ustaše uz podršku Italije i u suradnji s pripadnicima makedonske tajne organizacije VMRO. Osim tog atentata, ustaše su organizirali i diverzije na kolodvorima i u policijskim stanicama (na primjer u Osijeku i u Koprivnici).317

Ubojstvo kralja Aleksandra bila je u neku ruku osveta za ubojstvo Stjepana Radića i svih drugih Hrvata koji su bili mučeni i ubijani za vrijeme vladavine tog kralja. Osim toga, ubojstvo Aleksandra Karađorđevića bilo je rezultat politike nasilja, koja je počela još 1914. godine u Sarajevu ubojstvom austrougarskog prijestolonasljednika i nadvojvode Franje Ferdinanda. Srbijansko političko vodstvo smatralo ga je prijetnjom za ostvarenje planova o Velikoj Srbiji, da bi 20 godina kasnije (1934.) jedan od vodećih pristaša velikosrpske ideje (kralj Aleksandar) bio ubijen.

Nakon smrti S. Radića, vodstvo Hrvatske seljačke stranke preuzeo je Vladimir (Vladko) Maček. Beogradski dvor na čelu s princom Pavlom Karađorđevićem (koji je vladao državom umjesto maloljetnog kralja Petra II., op. a.) odlučio se s vremenom na popuštanje prema Hrvatima, kako bi se riješila politička kriza u državi izazvana hrvatsko-srpskim sukobima.

Stoga su 26. kolovoza 1939. (samo 5 dana prije nego je nacistička Njemačka napala Poljsku i započela Drugi svjetski rat, op. a.) predsjednik jugoslavenske vlade Dragiša Cvetković i V. Maček potpisali sporazum kojim je osnovana Banovina Hrvatska (vidi kartu 8.). Ona je stekla određenu samoupravu i neke kotareve u BiH s hrvatskom većinom te Dalmaciju, koja se nakon mnogih stoljeća opet združila s Hrvatskom. Banovina Hrvatska imala je svoga bana (Ivana Šubašića iz HSS-a) i određenu političku i gospodarsku samoupravu. Sve je to izazvalo pokret među Srbima u Hrvatskoj, koji su se htjeli izdvojiti iz Banovine. Srpske stranke smatrale su kako je Hrvatima dano previše, dok je među Hrvatima bilo onih koji su tvrdili da je Hrvatska prodana Beogradu i kako je taj sporazum poraz HSS-a u borbi za nezavisnu Hrvatsku. Sporazum Cvetković-Maček izazvao je otpor i u Srbiji, gdje se smatralo da treba ustrojiti srpsku i slovensku banovinu te izdvojiti iz Banovine Hrvatske kotareve sa srpskom većinom. Bosanski Srbi htjeli su BiH uključiti u srpsku državnu zajednicu.318

Karta 8. Banovina Hrvatska.

Kako god, sa sporazumom nije bila zadovoljna nijedna strana i to je bilo samo privremeno rješenje. Napadom sila Osovine na Kraljevinu Jugoslaviju u travnju 1941. ta je država politički raskomadana. Njezine dijelove uzeli su Njemačka, Italija, Mađarska, Bugarska i Albanija, dok je na području uže Srbije uspostavljena fašistička vlast na čelu s Milanom Nedićem pod njemačkom okupacijom. Veći dio Hrvatske i Bosne i Hercegovine uz dozvolu Hitlera i Mussolinija ušao je u sastav Nezavisne Države Hrvatske (NDH, vidi kartu 9.) u kojoj su ustaše na čelu s poglavnikom Antom Pavelićem imali vlast, ali je NDH bila okupirana od njemačke i talijanske vojske.

Karta 9. Nezavisna Država Hrvatska (NDH).

Na kraju ovog poglavlja, možemo reći kako je Hrvatska prelazila iz jednog ropstva u drugo. Do kraja listopada 1918. nalazila se pod austrijskom i mađarskom vlašću u Austro-Ugarskoj, da bi zatim tek nešto više od mjesec dana (do 1. prosinca 1918.) bila u sastavu Države SHS. Bila je to povijesna prilika da se Hrvatska osamostali. Međutim, nesloga hrvatskih političara kao i opći društveni kaos u Hrvatskoj doveli su do propuštanja prilike za stjecanje državne nezavisnosti. Tako je Hrvatska od prosinca 1918. do travnja 1941. bila pod vlašću beogradskog dvora (dinastija Karađorđević) i jugoslavenskih vlada u kojima su Srbi imali glavnu riječ. To vrijeme bilo je praćeno političkim i gospodarskim ugnjetavanjem Hrvatske od strane Beograda i pokušajima srbizacije Hrvatske i općenito hrvatskog naroda u cijeloj Kraljevini SHS (Jugoslaviji). U travnju 1941. osnovana je Nezavisna Država Hrvatska koja je bila nezavisna o Beogradu (otuda pridjev „nezavisna“ u njezinu nazivu) ali je s druge strane bila ovisna o nacističkoj Njemačkoj i fašističkoj Italiji.

Patnja hrvatskog naroda tako se nastavila i za vrijeme Drugog svjetskog rata. Tada su učinjene neke krupne greške od strane ustaškog vodstva na čelu s A. Pavelićem zbog kojih će hrvatski narod doživjeti još jednu veliku tragediju potkraj Drugog svjetskog rata. O tome ću govoriti u idućem poglavlju.

3.11. Urota Lorković-Vokić 1944. - neuspio pokušaj prelaska NDH na stranu zapadnih Saveznika

Kako je odmicao Drugi svjetski rat, postajalo je sve jasnije da su nacistička Njemačka i njezini saveznici osuđeni na propast. Bitka kod Staljingrada koja je počela 1942. završila je slomom njemačke vojske i njezinih saveznika iz Rumunjske, Mađarske i Italije. Ne mogavši se probiti iz sovjetskog obruča, ostaci te velike vojske predali su se 1. veljače 1943. Otada sovjetska Crvena armija preuzima inicijativu na istočnom bojištu i polako potiskuje neprijatelja na zapad. Bitka kod Kurska, koja je vođena u srpnju i kolovozu 1943. i završila još jednom pobjedom Crvene armije, samo je potvrdila da su prošli dani njemačkog „munjevitog rata.“ U međuvremenu, njemačko-talijanske snage doživjele su niz poraza u sjevernoj Africi od britanske i američke vojske, da bi se konačno predale u Tunisu 14. svibnja 1943. Nakon toga, slijedilo je iskrcavanje zapadnih saveznika na Siciliju 10. srpnja 1943. Jedanaest dana kasnije fašistički vođa Mussolini je uhićen i svrgnut, a nova talijanska vlada započela je pregovore sa zapadnim saveznicima o kapitulaciji. Do kapitulacije Italije došlo je 8. rujna 1943. Za to vrijeme, Angloamerikanci su nastavili prodor kroz južnu Italiju. Nijemci su okupirali sjeverni i središnji dio Italije pružajući žestok otpor. Sam Mussolini oslobođen je akcijom njemačkih komandosa i prebačen na sjever Italije, gdje je osnovao svoju tvorevinu zvanu Talijanska Socijalna Republika i sa svojim pristašama nastavio rat na strani Njemačke.319

Antifašistička koalicija nastavila je uspješno ratovati i 1944. godine. Angloameričke snage izvršile su iskrcavanje u Normandiji 6. lipnja 1944. i započele sa oslobađanjem Francuske od nacističke vlasti. Na istoku je Crvena armija u dva mjeseca (od lipnja do kolovoza 1944.) u operaciji „Bagration“ slomila njemačku Grupu armija Centar i oslobodila Bjelorusiju. Time su stvoreni uvjeti za dalje napredovanje Crvene armije na područje Poljske i Njemačke.320

Veliki porazi njemačke vojske na svim bojištima nagnali su skupinu njemačkih visokih vojnih časnika na još jedan pokušaj atentata na Adolfa Hitlera. Atentat je neuspješno izveden 20. srpnja 1944. godine. Plan je bio da nakon Hitlerova ubojstva takozvana Rezervna vojska (stacionirana u Njemačkoj, op. a.) svrgne nacističku vladu, pohapsi sve više nacističke službenike i razoruža SS trupe koje su bile vjerne Hitleru.321

Da su urotnici uspjeli u svom naumu, nova njemačka vlada mogla je započeti pregovore o miru sa zapadnim saveznicima, kako je to učinila i talijanska vlada 1943. Međutim, neuspjeh atentata osudio je Njemačku na dalju besmislenu borbu pod nacističkim režimom do posljednje kapi krvi, što je dovelo do daljih materijalnih razaranja i velikih ljudskih gubitaka.

Težak poraz mađarskih trupa kod Staljingrada kao i približavanje Crvene armije istočnim granicama Mađarske, ponukalo je mađarsku vladu da počne razmišljati o izlasku iz rata. Zbog toga je Hitler u ožujku 1944. odlučio vojno okupirati Mađarsku, svog saveznika. Šest mjeseci kasnije Crvena armija prešla je na teritorij Mađarske, pa su joj otpor pružale njemačka i mađarska vojska, uz stalno povlačenje prema zapadu.322

Crvena armija ušla je i na teritorij Rumunjske 1944., pa je 2. travnja iste godine Rumunjska prešla na stranu antifašističke koalicije.323 Sovjetski Savez objavio je rat Bugarskoj 1944., a narodni ustanak u Bugarskoj započeo je 9. rujna 1944. Oborena je monarhija i uspostavljena vlada Domovinske fronte koja je surađivala sa Sovjetskim Savezom. U listopadu 1944. Bugarska stupa u rat na strani Saveznika.324 Dolazak Crvene armije na Balkanski poluotok prisilio je Nijemce na povlačenje iz Grčke prema sjeveru. U Jugoslaviji su u jesen 1944. Titovi partizani uz pomoć Crvene armije oslobodili Beograd i polako se preobrazili u regularnu vojsku koja je držala svoj dio bojišta.325

Što se u to vrijeme događalo u NDH? Jesu li ustaški vođe na čelu s Antom Pavelićem i dalje bili na strani nacističke Njemačke ili su se i među njima javljale ideje o potrebi prelaska na stranu Saveznika dok nije kasno?

General Edmund Glaise-Horstenau, njemački vojni opunomoćenik (ataše) u NDH razgovarao je tijekom ljeta 1944. s ustaškim ministrom Mladenom Lorkovićem o trenutnoj situaciji. General Glaise rekao je Lorkoviću da je rat izgubljen i da se u Francuskoj cijela jedna armija više ne može spasiti. Ta se armija ne može nadomjestiti drugom zbog nedostatka ljudstva. Poglavnik Pavelić izvijestio je o tome Siegfrieda Kaschea, njemačkog veleposlanika u NDH. Pavelić je razgovarao s Kascheom 29. kolovoza 1944. Obavijestio je Kaschea da su ministar Lorković, a pod njegovim utjecajem i ministar Ante Vokić razgovarali posljednjih dana više puta s pripadnicima Hrvatske seljačke stranke o mjerama u hrvatskoj vladi i vojsci koje bi se trebale poduzeti. Oba ministra, svaki za sebe, razgovarali su s Pavelićem o razgovorima s tim ličnostima zbog promijenjene opće situacije te izrazili želju da Ustaška vojnica (ustaška vojska, op. a.) priključi se domobranima, jer neprijatelj (Amerikanci i Englezi, op. a.) neće priznati vojsku koja je vezana za ustaški pokret. Lorković je tražio da neki pripadnici Seljačke stranke otputuju u Švicarsku kako bi uspostavili vezu s nekim tamošnjim ljudima koji imaju vezu s neprijateljima. Sve je to Pavelića prisililo na hitnu akciju. On je odlučio poduzeti hapšenja odgovornih osoba bez prolijevanja krvi. O tom razgovoru S. Kasche obavijestio je 30. kolovoza 1944. opsežnim telegramom Joachima von Ribbentropa, ministra vanjskih poslova Trećeg Reicha.326

Mladen Lorković položio je ustašku prisegu u Berlinu 1934. Zbog ustaške djelatnosti, po nalogu vlade Banovine Hrvatske, Lorković je nekoliko mjeseci bio u zatvoru potkraj 1940. i početkom 1941. Nakon bijega iz zatvora, Lorković je u travnju 1941. otišao u Zagreb, gdje je sudjelovao u pripremama za uspostavu NDH. Tijekom rata obnašao je dužnosti državnog tajnika u Ministarstvu vanjskih poslova i ministra vanjskih poslova. Od listopada 1943. do kolovoza 1944. bio je ministar unutarnjih poslova. Lorković je u lipnju 1944. vodio tajne pregovore s vodstvom HSS-a o zajedničkoj akciji kojom bi NDH prekinula vezu s nacističkom Njemačkom i prešla na stranu Saveznika.327

U tu akciju bio je uključen i Ante Vokić, koji se tijekom studija prava u Zagrebu priključio proustaški orijentiranoj mladeži. Prekinuvši studij, stupio je u željezničku službu. Nakon uspostave NDH, uz Juru Francetića bio je aktivan prilikom osnivanja ustaške Crne legije, posebne ustaške postrojbe za borbu protiv „pobunjenika.“ Pavelić je A. Vokića u listopadu 1943. imenovao ministrom prometa i javnih radova, a potkraj siječnja 1944. i ministrom oružanih snaga. U srpnju 1944. Vokić je promaknut u čin ustaškog krilnika (generala).328

Namjera urotnika bila je da se oružane snage NDH stave na raspolaganje novoj vladi NDH i budu spremne pružiti otpor njemačkim snagama i dočekati zapadne Saveznike (Amerikance i Engleze, op. a.), koji su trebali izvršiti invaziju na Balkanski poluotok i otvoriti drugu bojišnicu u Europi. Urotnici su računali na suradnju sa srpskim četnicima protiv njemačkih snaga, pa čak i na moguću suradnju sa snagama Titovih partizana. U redovima domobrana širila se propaganda u korist HSS-a, a dosta je časnika surađivalo s Vokićem i Lorkovićem. U kolovozu 1944. među domobranima širio se letak HSS-a radi pripreme vojnih snaga za prelazak na stranu Saveznika, koji je ujedno značio i sukob s njemačkim snagama u NDH.329

Lorković i Vokić pregovarali su s Ivankom Farolfijem, opunomoćenikom HSS-a. Njihovi posljednji razgovori bili su 20. i 22. kolovoza 1944. Složili su se da se „razoružaju Nijemci i pučom dovede Maček na vlast.“ Akcija je zamišljena tako da „jedna zagrebačka jedinica izvede udar, zauzme ministarstva, dovede Mačeka na Markov trg, a on će pozvati narod i vojsku na rat protiv Nijemaca i pozvati saveznike opredijelivši se za njih.“ Prema nekim svjedočanstvima i zagrebački nadbiskup Stepinac podupro je plan HSS-a i Lorkovića.330 Vladko Maček bio je predsjednik HSS-a i nakon uspostave NDH nije se aktivno bavio politikom, ali je pratio događaje u zemlji i svijetu.

Urotnici su tražili podršku HSS-a, koja je u Kraljevini Jugoslaviji bila najveća i samim tim najutjecajnija hrvatska stranka. Odlukom vodstva HSS-a na čelu s V. Mačekom, stranka nije surađivala s Nijemcima, Talijanima i ustašama.331

HSS je bila demokratska stranka, koja se nije htjela kompromitirati suradnjom s nacističkom Njemačkom i fašističkom Italijom. Osim toga, Maček je vjerovao da će u Drugom svjetskom ratu nacistička Njemačka sa svojim saveznicima doživjeti poraz, to jest, vjerovao je u pobjedu antifašističke koalicije. Zbog toga je Maček zagovarao „politiku čekanja,“ smatrajući da članovi HSS-a trebaju ostati doma i čekati kraj rata. Po Mačeku, trebalo je sačuvati ljude i imovinu.

Koliki je bio utjecaj HSS-a kazuje i podatak da su Nijemci 1941. ponudili Mačeku vlast, ali je on odbio mogućnost proglašenja hrvatske samostalnosti pod njemačkom zaštitom. Zbog toga su ustaše dobile priliku da dođu na vlast i proglase NDH. U strahu od njegova utjecaja na narod, ustaške vlasti zatvorile su Mačeka u logor Jasenovac u listopadu 1941., a od ožujka 1942. Maček je bio u kućnom pritvoru na svom imanju u Kupincu u okolici Zagreba. Sve do sloma NDH u svibnju 1945., ustaške vlasti držale su Mačeka u pritvoru i u političkoj izolaciji u stanu Vjekoslava Luburića, ustaškog časnika te opet u Kupincu i u Zagrebu.332

Glavni cilj M. Lorkovića, A. Vokića i njihovih simpatizera bio je spasiti Hrvatsku ne samo od poraza, već i osigurati postojanje hrvatske države i nakon Drugog svjetskog rata. Saveznici su priznavali kralja Petra II. Karađorđevića i njegovu izbjegličku jugoslavensku vladu u Londonu. Postojala je realna mogućnost od obnove Jugoslavije u koju bi bila uključena i Hrvatska. To je značilo da bi se hrvatski narod opet našao u zajedničkoj državi sa Srbima kao većinskim narodom, koji bi vrlo vjerojatno obnovio svoju prevlast nad Hrvatima i drugim narodima Jugoslavije, kao što je to bilo i za vrijeme prve, kraljevske Jugoslavije. Takav razvoj događaja Lorković i Vokić su htjeli izbjeći.

Na Teheranskoj konferenciji održanoj od 28. studenog do 1. prosinca 1943. politički vođe Velike Britanije, SAD-a i SSSR-a (W. Churchill, F. D. Roosevelt i Staljin) donijeli su niz odluka. Među njima bila je i odluka da se počne pomagati Titovim partizanima u okupiranoj Jugoslaviji, dok će se četnicima kao suradnicima okupatora uskratiti dalja pomoć.333 Odluka o uskrati pomoći četnicima i davanju pomoći partizanskom pokretu donesena je zbog toga što su Saveznici postali svjesni kako se u okupiranoj Jugoslaviji partizani bore protiv nacističke Njemačke i njezinih pomagača, a ne četnici.

Britanska vlada na čelu s Winstonom Churchillom radila je na zbližavanju jugoslavenske izbjegličke vlade u Londonu i Titova partizanskog pokreta. Ivan Šubašić, bivši ban Banovine Hrvatske, koji je 1941. otišao u London zajedno s kraljem Petrom II. i njegovom vladom, bio je imenovan predsjednikom nove jugoslavenske vlade u izbjeglištvu 1. lipnja 1944. godine. U vladi je obnašao i dužnosti ministra vanjskih poslova i ministra financija. Na prijedlog W. Churchilla, Šubašić je otišao u Jugoslaviju da postigne dogovor s Josipom Brozom Titom o formiranju zajedničke vlade.334

Tito i Šubašić kao predstavnici svojih Vlada potpisali su sporazum o uzajamnoj suradnji na Visu 16. lipnja 1944. Taj sporazum bio je Titov veliki uspjeh, jer se izbjeglička Vlada u Londonu obvezala da će pomagati partizane, a priznat će i maršala Tita i partizansku vojsku. To je značilo da Vlada Petra II. više neće podupirati četnički pokret na čelu s Dražom Mihailovićem. Nova Vlada obvezala se da će objaviti deklaraciju kojom priznaje tekovine Narodno-oslobodilačke borbe (NOB) a posebno federativno uređenje Jugoslavije (prema odluci donesenoj na drugom zasjedanju AVNOJ-a u Jajcu 1943. godine). S druge strane, Tito se obvezao da do kraja rata neće donijeti odluku o konačnom državnom uređenju obnovljene Jugoslavije. To je značilo da će se o tome hoće li Jugoslavija i dalje biti monarhija (kraljevina) ili će postati republika odlučivati nakon završetka rata.335

Jedna od posljedica sporazuma Tito-Šubašić bila je i prelazak dijela četnika u redove partizanske vojske, to jest Narodnooslobodilačke vojske Jugoslavije (NOVJ). Taj proces prelaska četnika u partizane još će se pojačati od listopada 1944., kada su jedinice sovjetske Crvene armije u suradnji s Titovim partizanima oslobodile Beograd i veliki dio Srbije od njemačke okupacije. Zašto se boriti na strani nacističke Njemačke koja će po svemu sudeći izgubiti rat? Bolje je prijeći na stranu pobjednika. Takvom logikom vodili su se i urotnici na čelu s M. Lorkovićem i A. Vokićem. Oni su također željeli da NDH prijeđe na stranu Saveznika i objavi rat nacističkoj Njemačkoj, kako se ne bi dogodilo da NDH bude jedini saveznik poražene Njemačke, čime bi i sama NDH bila osuđena na propast.

Engleski politički krugovi nastojali su u borbu protiv nacističke Njemačke uključiti i NDH, sudeći prema svjedočenju Vladimira Košaka, kuma M. Lorkovića. Košak je za vrijeme rata obnašao različite dužnosti u vladi NDH. Između ostaloga, bio je i ministar financija. Od travnja 1943. do kraja rata Košak je bio veleposlanik NDH u Mađarskoj i u Njemačkoj. U srpnju 1944. ponovno je imenovan ministrom, ali je zadržao i funkciju veleposlanika u Berlinu. Košak je također sudjelovao u uroti Lorković-Vokić.336

Britanci su uhitili V. Košaka u svibnju 1945. Prema njegovu svjedočenju, preko kipara Ivana Meštrovića koji je živio u emigraciji u Švicarskoj, urotnici su stupili u kontakt s Englezima. S njima je dogovoren plan djelovanja prema kojem su njemačke trupe u Hrvatskoj trebale biti opkoljene i razoružane, Pavelić je imao odstupiti a Hrvatska seljačka stranka preuzeti vlast, nakon čega je trebalo uputiti poziv savezničkim snagama da se iskrcaju na hrvatsku obalu.337

Saveznici su tada bili stacionirani u južnoj Italiji gdje su ratovali protiv Nijemaca, a Britanci su imali bazu na otoku Visu. Ipak, postavlja se pitanje koliko bi vojnika Amerikanci i Britanci mogli izdvojiti za izvršenje invazije u Dalmaciji ili negdje drugdje na hrvatskoj obali. Veći dio tereta borbe s njemačkim snagama na sebe su trebale preuzeti snage NDH (ustaše i domobrani) koje bi stale na stranu urotnika, a samim tim i na stranu zapadnih Saveznika.

Je li poglavnik znao za urotu? Po svemu sudeći, itekako je znao. Mladen Lorković razgovarao je s Pavelićem 29. kolovoza 1944. On je poglavniku dao do znanja da bi se morao povući s vlasti uz „dobar postupak“ i sve garancije. Ipak, Pavelić se nije složio s tom idejom, pa je odlučio smijeniti Lorkovića i Vokića. Nakon tog razgovora, Lorković je obavijestio Ivanka Farolfija, pregovarača iz HSS-a da se Pavelić „počinje kolebati.“ Prema Lorkoviću, odlazak Pavelića s vlasti bio je „jedini način i put da spasi Hrvatsku.“338

Bilo je to nešto s čime se Pavelić nije mogao pomiriti. Zbog toga je on 30. kolovoza 1944. u poslijepodnevnim satima razgovarao s S. Kascheom, njemačkim veleposlanikom u NDH i kritizirao Lorkovića i Vokića koji u dogovoru s HSS-om pripremaju zaokret ulijevo. U svojim planovima urotnici su se obratili „neprijateljskoj strani“ preko Švicarske. Pavelić je izjavio da će ih uhititi i izolirati zajedno s još šezdesetak osoba.339

Kasno navečer 30. kolovoza 1944., nakon razgovora s Kascheom, Pavelić je na Tuškancu u Zagrebu sazvao izvanrednu sjednicu vlade na kojoj je osudio ponašanje Lorkovića i Vokića. Prije same sjednice, Pavelić i Lorković su nasamo razgovarali. Pavelić je Lorkoviću „predbacio da je otišao predaleko.“ Lorković je na to odgovorio da je rat izgubljen i da su „saveznici preuzeli obvezu uspostaviti Jugoslaviju, u koju će i Hrvatska biti ponovno uključena.“ Prema Lorkoviću, mi moramo stvoriti „protutežu“ Jugoslaviji u kojoj će „Tito biti jedini arbitar.“ Zbog toga „je došlo do veze i s drugim političkim faktorima.“340

Govoreći o Titu kao mogućem „jedinom arbitru“ (sucu) u novoj Jugoslaviji u koju bi bila uključena i Hrvatska, Lorković je očito mislio na sporazum Tito-Šubašić, sklopljen na Visu sredinom lipnja 1944., dakle dva i pol mjeseca prije izvanredne sjednice ustaške vlade. Trebalo je nešto učiniti i spriječiti da NDH, to jest Hrvatska uđe u sastav nove Jugoslavije, kojom će vladati Tito i njegova Komunistička partija i u kojoj će Srbi opet imati prevlast nad Hrvatima i drugim narodima u Jugoslaviji.

Nakon razgovora s Lorkovićem, Pavelić je otvorio sjednicu vlade. Rekao je da su Lorković i Vokić poduzeli korake koji nisu u skladu s njihovim ministarskim ovlaštenjima. Stoga mu ne preostaje ništa drugo nego njih dvojicu smijeniti s ministarskih funkcija. Pavelić je potom pročitao izvještaj obavještajne službe, u kojem se govorilo kako u vojsci i redarstvu NDH ima pojava koje su usmjerene protiv Nijemaca. Nakon čitanja izvještaja, Pavelić je zatražio ostavke od Lorkovića i Vokića. Na upit jednog od nazočnih ministara kako komentira djelo te dvojice ministara, Pavelić je odgovorio:“Izdaja.“ Zatim je pročitao urotnički proglas pučanstvu s potpisom Farolfija, Lorkovića i Vokića. U proglasu se tvrdilo da Nijemci gube rat i da Hrvatska treba stati na stranu zapadnih saveznika. Proglas je „aludirao na suradnju posebne hrvatske i posebne srpske vojske,“ to jest pozivao na zajedništvo „svih antikomunističkih snaga na Balkanu, pa tako i s onim Srbima koji se nalaze u suprotnom taboru.“ Pavelić je prekinuo dalje čitanje proglasa, smatrajući da je to što je pročitao dovoljno.341

Ante Vokić izjavio je: “Poglavniče, sve što smo činili, činili smo po Tvojoj zapovijedi i po Tvojem odobrenju, pa prema tome ne znam zbog čega bih trebao odgovarati.“ Mladen Lorković zamolio je Pavelića da se ne progone članovi HSS-a „kako je to nama bilo obećano.“342 Osim toga, rekao je Paveliću:“Pa Vi ste sve znali!“343

Zatim je na sjednici pročitan i proglas upućen hrvatskom narodu i oružanim snagama NDH. Proglas je bio potpisan imenom V. Mačeka kao novog predsjednika vlade. Bilo je i ispravaka u proglasu, koje je prema Pavelićevu mišljenju napravio M. Lorković. Proglas je poručivao narodu da su savezničke snage na hrvatskom tlu (istina, ali samo otok Vis, koji je bio pod kontrolom Britanaca, op. a.), da je sastavljena nova vlada pod predsjedanjem V. Mačeka, pa se narod poziva da s pouzdanjem gleda u budućnost domovine. Oružanim snagama NDH, to jest „domobranima, ustašama, mornarima, zrakoplovcima i oružnicima“ poručuje se u proglasu da su od trenutka uspostave nove vlade jedinstvena hrvatska narodna vojska koja se treba boriti za hrvatsku slobodu.344

Svjedočanstva onih koji su kasnije govorili ili pisali o toj sjednici ustaške vlade uglavnom se slažu u činjenici da je Pavelić akciju Lorkovića i Vokića tumačio kao „veleizdaju.“ Pavelić je rekao da bi ostvarenjem plana tih urotnika „hrvatsku državu doveli u veoma težak položaj, jer su njemačke oružane snage koje se nalaze na Balkanu još uvijek toliko jake da unište državu.“ Osim toga, Pavelić je mislio da je njihov „postupak neustaški i da je uperen protiv ustaškog pokreta.“ Ustrojen je izvanredni ustaški sud koji je sudio Lorkoviću i Vokiću. Joso Rukavina, dopukovnik i zapovjednik vojnog redarstva dobio je ulogu tužitelja na suđenju. On je ocijenio njihovo djelo kao „veleizdaju“ i za optužene je tražio smrtnu kaznu. Pavelić je tvrdio da je namjerno iskušavao Lorkovića i Vokića da vidi „dokle će gospoda ići,“ a onda je tu igru naglo prekinuo. S obzirom na Lorkovićeve i Vokićeve dotadašnje velike zasluge kod uspostave NDH i radu na njezinom razvoju, sam Pavelić smrtnu kaznu preimenovao je u kaznu gubitka činova, isključenje iz Poglavnikove tjelesne bojne i na internaciju. Koliko je sud bio pristran, pokazuje i podatak da je Pavelić napisao presudu olovkom na komadu papira.345

Iz onoga što je Pavelić rekao na suđenju, očito je kako je bio zabrinut ne samo za sudbinu NDH već i za svoju osobnu sudbinu. On je vjerovao kako su Nijemci unatoč svim porazima koje su pretrpjeli od Saveznika još uvijek dovoljno jaki da unište bilo kakav pokušaj antinjemačkog otpora u Hrvatskoj. U tom slučaju, pobuna protiv Nijemaca koštala bi ga ne samo vlasti, već možda i života. Uostalom, nisu li Englezi dali do znanja da ne žele njega više na čelu NDH? U takvoj neizvjesnoj političkoj situaciji, Pavelić se odlučio na vjernost Hitleru i nacističkoj Njemačkoj, koji su ga tada podržavali i bili mu jedini politički oslonac.

Mladen Lorković i Ante Vokić završili su u Lepoglavi, gdje su i pogubljeni u travnju 1945., kada se vojska NDH počela povlačiti s tog područja. Titovi partizani dali su Britancima negativno mišljenje o razgovorima s urotnicima.346 Zamisao o suradnji partizana s ustašama i domobranima pokazala se neostvarivom. Uostalom, Tito kao partizanski vođa nije htio suradnju s neprijateljima koji su polako ali sigurno gubili rat.

Propast pokušaja državnog udara dovela je do gubitka motivacije u jednog dijela hrvatskih domobrana, koji su prešli u redove Titove partizanske vojske, baš kao što je i dio četnika učinio isto. Tito je uputio javni poziv domobranima da najkasnije do 15. rujna 1944. prijeđu u redove Narodnooslobodilačke vojske Jugoslavije, inače će im biti suđeno pred ratnim sudom kao izdajnicima naroda.347 Domobrani koji tada nisu prešli boriti se na Titovu stranu doživjet će tragičnu sudbinu kod Bleiburga u proljeće 1945. godine.

Vladko Maček nije smaknut, već je živio u izolaciji i pod ustaškim nadzorom do svibnja 1945. Nakon sloma NDH otišao je u emigraciju, najprije u Francusku, a 1947. u SAD. Do svoje smrti 1964. godine Maček se zauzimao za jugoslavensku zajednicu koja bi bila konfederacija (savez više država s ciljem da se zajednički ostvare određeni ciljevi, op. a. ). U tom je smislu zagovarao samostalnu Hrvatsku.348

Možemo se pitati, što bi bilo da je Pavelić odigrao tu igru do kraja prema zamislima urotnika? Pavelić je sa svojim najtvrdokornijim ustaškim suradnicima mogao u kolovozu 1944. podnijeti ostavku i otići u neku zemlju u Europi ili izvan nje koja bi mu pružila politički azil. Tada je vlast u NDH mogla preuzeti nova hrvatska vlada na čelu s Hrvatskom seljačkom strankom (HSS) i njezinim predsjednikom Vladkom Mačekom. Ustaše su mogle prijeći u hrvatsko domobranstvo (prema planu urotnika) i braniti barem one dijelove NDH gdje su Hrvati bili većinski narod i gdje su još uvijek oružane snage NDH imale kontrolu nad područjem. Takva reformirana NDH mogla se nastaviti boriti protiv nacističke Njemačke, a hrvatski narod mogao je izbjeći tragediju Bleiburga i Križnog puta 1945. Hrvatska je mogla preko Katoličke Crkve i vatikanske diplomacije izboriti se, ako ne za opstanak kao nezavisna država poslije rata, onda barem da dobije poseban politički status u sklopu nove Jugoslavije, status kakav je imala Banovina Hrvatska 1939.-1941.

No, taj plan o prelasku NDH na stranu Saveznika propao je uglavnom zbog Pavelićeve tvrdokornosti i neodlučnosti da riskira. On će nakon nešto više od osam mjeseci, u svibnju 1945. ionako morati napustiti Zagreb i poziciju poglavnika NDH zbog nadiranja partizanskih snaga. Čak i da je prema zamislima zapadnih Saveznika (Amerikanaca i Britanaca) Hrvatska morala ući u sastav nove Jugoslavije, ona je mogla biti ravnopravan partner Srbiji u toj novoj državnoj zajednici, pod uvjetom da Hrvatska sačuva svoje oružane snage koje bi branile njezinu nezavisnost. Ovako, veliki dio Hrvata i članova HSS-a prešao je u partizane i borio se za Hrvatsku u sklopu nove, socijalističke Jugoslavije. Oni ustaše i domobrani koji su do posljednjeg trenutka ostali vjerni NDH doživjet će poraz i tragediju prilikom povlačenja prema Bleiburgu u južnoj Austriji, u nadi da će se predati britanskim snagama. Britanci su ih međutim vratili natrag u Jugoslaviju, na milost i nemilost partizanima. O tim događanjima poznatima kao Križni put dosta se govorilo i pisalo posljednjih 30-ak godina.

Tu tragediju prouzročila je (opet) hrvatska nesloga, zbog koje su Hrvati u socijalističkoj Jugoslaviji bili ponovno podijeljeni na one koji su se borili na partizanskoj strani i podržavali socijalizam te one koji su se borili na strani NDH, stoga nisu bili zadovoljni sa socijalističkom Jugoslavijom. Mnogi od tih nezadovoljnika i članova njihovih obitelji odlazili su iz Hrvatske poslije Drugog svjetskog rata živjeti i raditi u inozemstvo. Podijeljenost hrvatskog naroda dobro je došla svima onima koji su htjeli socijalističku Jugoslaviju.

4. LITERATURA

1. Gross Mirjana i Szabo Agneza, Prema hrvatskome građanskom društvu, Zagreb, 1992.

2. Hanák Péter, Benda Kálmán, Makkai László, Nagy L. Zsuzsa, Niederhauser Emil, Spira György, Vörös Károly, Povijest Mađarske, Zagreb, 1995.

3. Iveljić Iskra, Očevi i sinovi. Privredna elita Zagreba u drugoj polovici 19. stoljeća, Zagreb, 2007.

4. Kisić Kolanović Nada, Mladen Lorković ministar urotnik, Zagreb, 1998.

5. Krizman Bogdan, Ustaše i Treći Reich, drugi svezak, Zagreb/Ljubljana, 1986.

6. Macan Trpimir, Povijest hrvatskoga naroda, Zagreb, 1992.

7. Mažuran Ive, Adamček Josip, Sršan Stjepan, Vrbošić Josip, Marijanović Stanislav, Šuljak Andrija, Brunčić Davor i suradnici, Od turskog do suvremenog Osijeka, Osijek, 1996.

8. Raukar Tomislav, Hrvatsko srednjovjekovlje, Zagreb, 2008.

9. Stančić Nikša, Hrvatska nacija i nacionalizam u 19. i 20. stoljeću, Zagreb, 2002.

10. Šidak Jaroslav, Gross Mirjana, Karaman Igor i Šepić Dragovan, Povijest hrvatskog naroda od 1860.-1914., Zagreb, 1968.

11. Šišić Ferdo, Povijest Hrvata. Pregled povijesti hrvatskoga naroda 600.-1918., Split, 2004.

5. POVIJESNI IZVORI

A) Arhivska građa

1. Dnevnik Sabora trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije držana u glavnom gradu Zagrebu god. 1861., Zagreb, 1862., Državni arhiv u Osijeku (DAOS) i Nacionalna i sveučilišna knjižnica (NSK) u Zagrebu

2. Dnevnik Sabora trojedne kraljevine Dalmacije, Hervatske i Slavonije godine 1861., svezak II., Zagreb, 1862., DAOS, Osijek i NSK, Zagreb

3. Dnevnik sabora trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije od godine 1865/7., Zagreb, 1867., DAOS, Osijek i NSK, Zagreb

4. Kotarski pregled od godine 1851., fond Magistrat grada Osijeka (MGO), Acta politico-oeconomica, DAOS, Osijek

5. Pozor (zagrebačke dnevne novine), brojevi 36. i 59. iz 1861. godine, NSK, Zagreb

6. Zapisnici grada Osijeka 1861.-1866., priredio Stjepan Sršan, Osijek, 2004., DAOS, Osijek

B) E-izvori

1. www.enciklopedija.hr

2. en.wikipedia.org

3. hr.wikipedia.org

4. sh.wikipedia.org

5. sr.wikipedia.org

6. Karta 1. Hrvatska u vrijeme narodnih vladara. Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Trpimir,“ vidi kartu „Trpimirova Primorska Hrvatska Kneževina“

7. Karta 2. Kraljevina Hrvatska u 16. stoljeću. Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Kraljevina Hrvatska pod Habzburzima,“vidi kartu „Kraljevina Hrvatska 1526.“

8. Karta 3. Ilirske pokrajine. Izvor-hr.wikipedia.org. Datoteka: Ilirske pokrajine.gif-Wikipedija

9. Karta 4. Jelačićeva Hrvatska. Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Hrvatska u Revoluciji 1848.“ Vidi kartu „Jelačićeva Hrvatska“ u podnaslovu „Rat s Mađarima.“

10. Karta 5. Politička karta Austro-Ugarske potkraj 19. stoljeća. Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Austro-Ugarska.“ Vidi kartu Austro-Ugarske u podnaslovu „Politička podjela.“

11. Karta 6. Hrvatsko-slavonska (i Banatska) Vojna krajina. Izvor-hr.wikipedia.org. Datoteka: Hrvatsko-slavonska Vojna krajina.gif-Wikipedija.

12. Karta 7. Država Slovenaca, Hrvata i Srba (Država SHS). Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Država Slovenaca, Hrvata i Srba,“ vidi kartu „Država SHS i područja na koja je pretendirala.“

13. Karta 8. Banovina Hrvatska. Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Banovina Hrvatska,“ vidi kartu „Zemljovid Banovine Hrvatske.“

14. Karta 9. Nezavisna Država Hrvatska (NDH). Izvor-sh.wikipedia.org, poveznica „Nezavisna Država Hrvatska,“ vidi kartu „Nezavisna Država Hrvatska (1941. godine).“

FUSNOTE

1 F. Šišić, Povijest Hrvata. Pregled povijesti hrvatskoga naroda 600.-1918. ( dalje Pregled povijesti), Split, 2004., strana 142., 146.-147.

2 T. Macan, Povijest hrvatskoga naroda ( dalje Povijest), Zagreb, 1992., 41.

3 F. Šišić, Pregled povijesti, 152.-153.

4 T. Macan, Povijest, 43.

5 Navedeno djelo, 43.

6 F. Šišić, Pregled povijesti, 153.- 154.

7 Navedeno djelo, 154.

8 T. Macan, Povijest, 43.

9 Više o povijesti Zagrebačke biskupije vidi na stranici hr.wikipedia.org pod poveznicom „Zagrebačka biskupija.“ O Sisačkoj biskupiji vidi kod T. Raukara, Hrvatsko srednjovjekovlje, Zagreb, 2008., 179.-180.

10 F. Šišić, Pregled povijesti, 160.-161.

11 Više o povijesti Zadarske nadbiskupije vidi na hr.wikipedia.org pod poveznicom „Zadarska nadbiskupija.“

12 T. Macan, Povijest, 45. U nekim povijesnim izvorima kralj Petar spominje se i pod prezimenom Snačić. Vidi o njemu na hr.wikipedia.org pod poveznicom „Petar Snačić.“

13 Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Koloman,“ podnaslov „Životopis.“

14 F. Šišić, Pregled povijesti, 155. Princeza Buzila u nekim izvorima naziva se i Felicija. Vidi o tome na hr.wikipedia.org pod poveznicom „Koloman,“ podnaslovi „Životopis“ i „Prvi pohod na Hrvatsku.“

15 T. Macan, Povijest, 45.

16 F. Šišić, Pregled povijesti, 155.-156.

17 Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Koloman,“ podnaslov „Prvi pohod na Hrvatsku.“

18 T. Macan, Povijest, 71.

19 F. Šišić, Pregled povijesti, 156.

20 Navedeno djelo, 157.

21 T. Macan, Povijest, 49.

22 T. Raukar, Hrvatsko srednjovjekovlje, 364.

23 Navedeno djelo, 364.-365.

24 Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Arpadovići,“ podnaslov „Vladavina Arpadovića u hrvatskim zemljama.“

25 Isti izvor, poveznica „Anžuvinci,“ početak poglavlja, prije popisa sadržaja.

26 O vezama spomenutih vladara s Arpadovićima vidi na istoj web stranici ( hr.wikipedia.org) pod poveznicom „Anžuvinci,“ podnaslov „Anžuvinci u Hrvatskoj i Ugarskoj.“

27 Vidi o tome kod T. Macana, Povijest, 93.-94.

28 F. Šišić, Pregled povijesti, 224. Vidi o kraljici Elizabeti na hr.wikipedia.org pod poveznicom „Elizabeta Kotromanić.“

29 F. Šišić, Pregled povijest, 224.-225. O Žigmundu Luksemburškom vidi više na hr.wikipedia.org pod poveznicom „Žigmund Luksemburški.“

30 F. Šišić, Pregled povijesti, 225.-226.

31 Navedeno djelo, 226.-228.

32 Navedeno djelo, 228.-230.

33 Navedeno djelo, 230. O vladavini Stjepana Tvrtka II. ili Tvrtka II. Kotromanića vidi više na hr.wikipedia.org pod poveznicom „Tvrtko II. Kotromanić.“

34 F. Šišić, Pregled povijesti, 230.

35 Navedeno djelo, 231.

36 Navedeno djelo, 231., 233.

37 Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Žigmund Luksemburški,“ vidi desni stupac s kronologijom zbivanja ispod Žigmundove slike i podnaslov „Obitelj i potomci.“

38 F. Šišić, Pregled povijesti, 235. Elizabeta se u ovoj knjizi naziva Jelisaveta.

39 Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Hrvoje Vukčić Hrvatinić,“ podnaslov „Životopis.“

40 T. Macan, Povijest, 114.

41 Navedeno djelo, 114.-115.

42 Više o tim događajima i borbama u Bosni i Hercegovini vidi na hr.wikipedia.org, poveznica „Osmansko osvajanje Bosne.“

43 T. Macan, Povijest, 122.-123.

44 Navedeno djelo, 123., 126.

45 Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Građanski rat u Hrvatskoj i Ugarskoj 1527.-1538,“ podnaslov „Tijek zbivanja.“

46 T. Macan, Povijest, 231.

47 Navedeno djelo, 231.

48 F. Šišić, Pregled povijesti, 330.

49 Navedeno djelo, 331.

50 Navedeno djelo, 331.

51 Navedeno djelo, 332.

52 Izvor-en.wikipedia.org, poveznice „Pragmatic Sanction of 1713.,“ „Maria Josepha of Austria“ i „Maria Amalia, Holy Roman Empress.“

53 F. Šišić, Pregled povijesti, 333.

54 O toj uroti vidi više kod T. Macana, Povijest, 215.-221.

55 Navedeno djelo, 231.

56 F. Šišić, Pregled povijesti, 332.

57 Navedeno djelo, 333.

58 Navedeno djelo, 340.

59 Navedeno djelo, 340.-341.

60 Navedeno djelo, 342.-343.

61 O Austro-ugarskoj i Hrvatsko-ugarskoj nagodbi vidi kod T. Macana, Povijest, 307.-309.

62 Navedeno djelo, 238.

63 F. Šišić, Pregled povijesti, 383.-384.

64 T. Macan, Povijest, 239. i F Šišić, Pregled povijesti, 386.

65 F. Šišić, Pregled povijesti, 386.-388.

66 T. Macan, Povijest, 239.-240.

67 F. Šišić, Pregled povijesti, 388.

68 Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Napoleon Bonaparte.“

69 T. Macan, Povijest, 265.

70 Navedeno djelo, 266.

71 Izvor-www.enciklopedija.hr, poveznica „Ilirske pokrajine.“

72 T. Macan, Povijest, 267.

73 Navedeno djelo, 268.

74 Navedeno djelo, 270.

75 Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Kraljski Dalmatin.“ O francuskom i hrvatskom (ilirskom) kao službenim jezicima u Ilirskim pokrajinama vidi na istoj web-stranici pod poveznicom „Ilirske pokrajine.“ Na istoj poveznici („Ilirske pokrajine“ ) može se naći više podataka o povijesti, ustroju vlasti i teritorijalno-administrativnoj podjeli Ilirskih pokrajina.

76 T. Macan, Povijest, 270.-272.

77 Izvor-www.enciklopedija.hr, poveznica „Kollár, Ján.“

78 Isti izvor, poveznica „Šafárik, Pavel Jozef.“

79 Isti izvor, poveznica „Kopitar, Jernej.“

80 Isti izvor, poveznica „Karadžić, Vuk Stefanović.“

81 Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Vuk Karadžić,“ podnaslov „Izvori,“ točka 2.

82 Isti izvor, poveznica „Vuk Karadžić,“ podnaslov „Počasni građanin Zagreba.“

83 Izvor-www.enciklopedija.hr, poveznica „Vrhovac, Maksimilijan.“

84 F. Šišić, Pregled povijesti, 408.

85 Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Ljudevit Gaj,“ podnaslovi „Životopis“ i „Zanimljivosti.“

86 T. Macan, Povijest, 274.-275.

87 F. Šišić, Pregled povijesti, 408.-409.

88 T. Macan, Povijest, 276.-277.

89 Izvor-www.enciklopedija.hr, poveznica „Gaj, Ljudevit.“

90 Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Bečki književni dogovor,“ prva rečenica ispod naslova te podnaslovi „Značenje Bečkog književnog dogovora“ i „Ishod dogovora.“

91 Isti izvor, poveznica „Novosadski dogovor,“ podnaslov „Uvod.“

92 Izvor-sh.wikipedia.org, poveznica „Novosadski dogovor.“

93 Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Novosadski dogovor,“ podnaslov „Propast Novosadskog dogovora-Deklaracija o nazivu i položaju hrvatskog književnog jezika.“

94 T. Macan, Povijest, 282.

95 F. Šišić, Pregled povijesti, 418.

96 Navedeno djelo, 419.

97 Navedeno djelo, 409.-410.

98 Izvor-www.enciklopedija.hr, poveznica „hrvatski narodni preporod.“

99 T. Macan, Povijest, 282.

100 F. Šišić, Pregled povijesti, 422.

101 T. Macan, Povijest, 283.

102 Navedeno djelo, 284.

103 Navedeno djelo, 284. i F. Šišić, Pregled povijesti, 426.

104 F. Šišić, Pregled povijesti, 427.

105 Navedeno djelo, 426.-427.

106 Navedeno djelo, 427.

107 T. Macan, Povijest, 285.

108 Izvor-www.enciklopedija.hr, poveznica „Zahtijevanja naroda.“

109 Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Josip Jelačić,“ podnaslov „Banska čast.“

110 F. Šišić, Pregled povijesti, 429., vidi i fusnotu broj 58. na istoj stranici.

111 T. Macan, Povijest, 286.

112 Navedeno djelo, 286.

113 F. Šišić, Pregled povijesti, 429.

114 T. Macan, Povijest, 287.

115 F. Šišić, Pregled povijesti, 429.

116 T. Macan, Povijest, 287.

117 Navedeno djelo, 287.

118 F. Šišić, Pregled povijesti, 429.-430.

119 Navedeno djelo, 431., 435.-436., 438.-439.

120 I. Mažuran i drugi autori, Od turskog do suvremenog Osijeka (dalje Od turskog), Osijek, 1996., strana 165.

121 Izvor- Kotarski pregled od godine 1851., fond Magistrat grada Osijeka (MGO), Acta politico-oeconomica, Državni arhiv u Osijeku (DAOS)

122 F. Šišić, Pregled povijesti, 438.

123 I. Mažuran i drugi autori, Od turskog, 165.

124 F. Šišić, Pregled povijesti, 431.

125 Navedeno djelo, 435.

126 T. Macan, Povijest, 288.

127 Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Josip Jelačić,“ podnaslov „1848. godina.“

128 Isti izvor, isti podnaslov.

129 Isti izvor, isti podnaslov.

130 Isti izvor, isti podnaslov.

131 T. Macan, Povijest, 288.-289.

132 F. Šišić, Pregled povijesti, 437.

133 Navedeno djelo, 438.-439.

134 Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Josip Jelačić,“ podnaslov „1848. godina.“

135 F. Šišić, Pregled povijesti, 439.

136 T. Macan, Povijest, 289.

137 Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Josip Jelačić,“ podnaslov „Društveno djelovanje.“

138 Izvori-www.enciklopedija.hr, poveznica „Agaton, sv.“ i hr.wikipedia.org, poveznica „Agaton,“ podnaslov „Papa Agaton i Hrvati.“

139 T. Macan, Povijest, 290.

140 Dnevnik Sabora trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije držana u glavnom gradu Zagrebu god. 1861. (dalje Dnevnik Sabora 1861.), Zagreb, 1862., strana 231.

141 Isto, 236.

142 Isto, 236.

143 Isto, 237.

144 Isto, 237.

145 Isto, 361.

146 Isto, 362.

147 Isto, 361.

148 Isto, 294.

149 Isto, 294.

150 M. Gross i A. Szabo, Prema hrvatskome građanskom društvu (dalje Prema hrvatskome), Zagreb, 1992., strana 81.-82.

151 Dnevnik Sabora 1861., 188.

152 Isto, 191.

153 Isto, 189.

154 Isto, 191.

155 Isto, 192.

156 Isto, 193.

157 Isto, 195.

158 Isto, 264.

159 T. Macan, Povijest, 291.

160 Dnevnik Sabora 1861., 197.

161 Isto, 200.

162 Isto, 277.

163 Isto, 278.

164 Isto, 279.

165 Isto, 280.

166 Isto, 281.

167 Isto, 282.

168 Isto, 405.

169 Isto, 405.-406.

170 Izvor-www.enciklopedija.hr, poveznica „Rakovička buna.“

171 J. Šidak i drugi autori, Povijest hrvatskog naroda od 1860.-1914. (dalje Povijest hrv. naroda), Zagreb, 1968., strana 15.

172 Navedeno djelo, 15.

173 Izvor-www.enciklopedija.hr, poveznica „Listopadska diploma.“

174 M. Gross i A. Szabo, Prema hrvatskome, 119.-120.

175 J. Šidak i drugi autori, Povijest hrv. naroda, 15.

176 M. Gross i A. Szabo, Prema hrvatskome, 129.-130.

177 J. Šidak i drugi autori, Povijest hrv. naroda, 20.

178 M. Gross i A. Szabo, Prema hrvatskome, 130.

179 T. Macan, Povijest, 296.-297.

180 Navedeno djelo, 296.

181 F. Šišić, Pregled povijesti, 450.

182 N. Stančić, Hrvatska nacija i nacionalizam u 19. i 20. stoljeću (dalje Hrvatska nacija), Zagreb, 2002., strana 115.-116.

183 Dnevnik Sabora 1861., strana 232. Njegov govor objavile su i zagrebačke novine „Pozor“ u broju od 24. lipnja 1861.

184 Isto, 239.

185 Isto, 361.

186 Isto, 363.

187 Isto, 253.

188 Isto, 255.

189 Isto, 270.

190 Isto, 294.

191 Isto, 315.

192 Isto, 382.

193 Isto, 382.

194 Isto, 457.

195 Isto, 458.

196 Isto, 458.

197 Dnevnik Sabora trojedne kraljevine Dalmacije, Hervatske i Slavonije godine 1861., svezak II., Zagreb, 1862., strana 520.

198 Dnevnik Sabora 1861., 591.

199 M. Gross i A. Szabo, Prema hrvatskome, 137.-138.

200 Dnevnik Sabora 1861., 531.

201 P. Hanák i drugi autori, Povijest Mađarske, Zagreb, 1995., strana 150.-151.

202 J. Šidak i drugi autori, Povijest hrv. naroda, 25.-26.

203 Izvor-hr.wikipedia.org., poveznica „Narodna stranka,“ podnaslov „Vrijeme Hrvatsko-ugarske nagodbe.“

204 M. Gross i A. Szabo, Prema hrvatskome, 191.

205 Navedeno djelo, 192., 194.-198.

206 Navedeno djelo, 193.-194.

207 Vidi o L. Kukuljeviću na hr.wikipedia.org pod poveznicom „Kukuljević Sakcinski.“

208 Dnevnik sabora trojedne kraljevine Dalmacije, Hrvatske i Slavonije od godine 1865/7. (dalje Dnevnik sabora 1865/7.), Zagreb, 1867., strana 83.

209 Isto, 83.

210 Isto, 83.

211 Isto, 87.

212 Isto, 88.

213 Isto, 89.

214 Isto, 92.-93.

215 Isto, 93.

216 Isto, 93.

217 Isto, 119.-120.

218 Isto, 135.-136.

219 Isto, 235.

220 Isto, 236.-237.

221 Isto, 436.-437.

222 Isto, 435.

223 Isto, 435.-436.

224 F. Šišić, Pregled povijesti, 454.

225 Navedeno djelo, 455.-456.

226 Dnevnik sabora 1865/7., strana 551.

227 Isto, 552., 554.-555.

228 Isto, 556.

229 Isto, 572.

230 Isto, 584.

231 Isto, 585.

232 Isto, 585.

233 M. Gross i A. Szabo, Prema hrvatskome, 207.

234 Dnevnik sabora 1865/7., strana 687.

235 F. Šišić, Pregled povijesti, 456., vidi i fusnotu 77. na istoj stranici.

236 Navedeno djelo, 456.-457.

237 Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Austro-ugarska nagodba.“

238 P. Hanák i drugi autori, Povijest Mađarske, 156.

239 Dnevnik sabora 1865/7., strana 687. i 693.

240 F. Šišić, Pregled povijesti, 458.

241 Navedeno djelo, 458.

242 Navedeno djelo, 458.-459.

243 M. Gross i A. Szabo, Prema hrvatskome, 224.

244 N. Stančić, Hrvatska nacija, 185.

245 J. Šidak i drugi autori, Povijest hrv. naroda, 39.

246 Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Hrvatsko-ugarska nagodba,“ podnaslovi „Financijski dio“ i „Revizija Nagodbe.“

247 T. Macan, Povijest, 358.-361.

248 Navedeno djelo, 363. Cijeli tekst Nagodbe nalazi se u navedenom djelu na stranama 358.-368.

249 Navedeno djelo, 365.-366.

250 Navedeno djelo, 366.-367.

251 Navedeno djelo, 367.

252 M. Gross i A. Szabo, Prema hrvatskome, 241.-243.

253 N. Stančić, Hrvatska nacija, 104.

254 Više o Trojednoj Kraljevini vidi na hr.wikipedia.org pod poveznicom „Trojedna Kraljevina Hrvatska, Slavonija i Dalmacija.“

255 Pozor (zagrebačke dnevne novine), broj 36., 13. II. 1861., članak „Brzojavna viest Pozorova,“ strana 81.

256 Pozor, broj 59., 12. III. 1861., članak „Brzojavna viest Pozorova,“ strana 131.

257 Više o Dvorskoj kancelariji vidi na hr.wikipedia.org pod poveznicom „Hrvatska dvorska kancelarija.“

258 S. Sršan, Zapisnici grada Osijeka 1861.-1866., Osijek, 2004., strana 22., Državni arhiv u Osijeku.

259 O doseljavanju uskoka na područje Žumberka i njihovoj borbi protiv Turaka vidi na hr.wikipedia.org, poveznica „Žumberački uskoci.“

260 Izvor-www.enciklopedija.hr, poveznica „Morlaci.“

261 Isti izvor, poveznica „Devidé, Josip Ferdinand.“

262 I. Iveljić, Očevi i sinovi. Privredna elita Zagreba u drugoj polovici 19. stoljeća (dalje Očevi i sinovi), Zagreb, 2007., strana 49.-50.

263 Navedeno djelo, 161.

264 Navedeno djelo, 161.

265 Navedeno djelo, 162.

266 Navedeno djelo, 162.

267 Navedeno djelo, 165.-166.

268 Navedeno djelo, 166.

269 Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Stanovništvo Zagreba,“ vidi tablicu s godinama popisa i brojevima stanovnika.

270 I. Iveljić, Očevi i sinovi, 169.

271 Navedeno djelo, 170.-175.

272 O nastanku Antante vidi na hr.wikipedia.org, pod poveznicom „Antanta.“ O nastanku Trojnog saveza (Centralnih sila) vidi na istoj web-stranici pod poveznicom „Centralne sile.“

273 Isti izvor, poveznica „Sarajevski atentat,“ vidi uvod (prije popisa sadržaja) i podnaslov „Odnosi Beča i Beograda.“

274 Isti izvor, ista poveznica, podnaslov „Odnosi Beča i Beograda.“

275 Isti izvor, ista poveznica, podnaslov „Atentat.“

276 Isti izvor, ista poveznica, podnaslov „Početak Prvoga svjetskog rata.“

277 Isti izvor, poveznica „Prvi svjetski rat,“ vidi uvodni tekst prije popisa sadržaja te podnaslove „Objave rata,“ „Bojišta“ i „Ulazak SAD u sukob i kraj rata.“ Vidi i kartu Europe ispod naslova „Podjela Europe na blokove“ koja prikazuje države Antante i države Središnjih sila te dvije karte svijeta u podnaslovu „Bojišta“ koje prikazuju odnos snaga u svijetu između sila Antante i Središnjih sila s njihovim kolonijama i prekomorskim teritorijima.

278 O Novom Sadu kao „Srpskoj Ateni“ vidi na hr.wikipedia.org, poveznica „Novi Sad,“ podnaslov „Povijest.“

279 Izvor-www.enciklopedija.hr, poveznica „Khuen-Héderváry, Karoly.“

280 Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Hrvatska u Prvom svjetskom ratu,“ vidi uvodni dio, prije popisa sadržaja.

281 Izvor-www.enciklopedija.hr, poveznica „Londonski ugovor.“

282 Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Prvi svjetski rat,“ vidi podnaslove „Tijek rata“ i „Godina 1915.“

283 Isti izvor, poveznica „Londonski ugovor,“ vidi uvodni tekst ispod naslova.

284 Isti izvor, poveznica „Jugoslavenski odbor,“ vidi uvodni tekst prije popisa sadržaja.

285 Isti izvor, ista poveznica, vidi uvodni tekst prije popisa sadržaja.

286 Isti izvor, poveznica „Prvi svjetski rat,“ podnaslovi „Tijek rata,“ „Godina 1914.“ I „Godina 1915.“

287 Isti izvor, podnaslov „Žrtve Prvoga svjetskog rata,“ vidi tablicu.

288 Isti izvor, poveznica „Karlo I. Austrijski,“ vidi uvodni tekst prije popisa sadržaja te podnaslove „Rani život,“ „Prijestolonasljednik“ i „Vladavina.“

289 Isti izvor, poveznica „Svibanjska deklaracija,“ vidi tekst prije popisa sadržaja i podnaslov „Jugoslavenski klub i donošenje Deklaracije.“

290 Isti izvor, ista poveznica, podnaslov „Reagiranja na Deklaraciju u Hrvatskom saboru.“

291 Isti izvor, poveznica „Krfska deklaracija,“ vidi uvodni tekst prije popisa sadržaja.

292 Isti izvor, više o tome vidi pod poveznicom „Načertanije.“

293 Isti izvor, poveznica „Raspad Austro-Ugarske,“ vidi uvodni tekst prije popisa sadržaja te povijesnu kartu i tablicu desno s datumima važnih događanja pod naslovom „Raspad Austro-Ugarske.“

294 Isti izvor, poveznica „Njemačka Austrija,“ vidi podnaslov „Povijest.“

295 T. Macan, Povijest, 388.

296 Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Narodno vijeće Slovenaca, Hrvata i Srba,“ podnaslov „Djelovanje.“

297 T. Macan, Povijest, 388.

298 Navedeno djelo, 388.

299 Navedeno djelo, 389.

300 Navedeno djelo, 389.

301 Navedeno djelo, 389.-390.

302 Izvor-www.enciklopedija.hr, poveznica „Londonski ugovor.“

303 Isti izvor, poveznica „zeleni kadar.“

304 Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Zeleni kadar,“ vidi uvodni tekst prije popisa sadržaja i podnaslov „Karakteristike.“

305 Izvor-www.enciklopedija.hr, poveznica „zeleni kadar.“

306 Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Zeleni kadar,“ podnaslov „Karakteristike.“

307 T. Macan, Povijest, 390.

308 Navedeno djelo, 390.

309 Navedeno djelo, 390.

310 Navedeno djelo, 390.

311 Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Kraljevina Jugoslavija,“ podnaslov „Kraljevstvo Srba, Hrvata i Slovenaca.“

312 T. Macan, Povijest, 391.

313 Navedeno djelo, 393.

314 Navedeno djelo, 396.

315 Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Stjepan Radić,“ podnaslov „Uvod.“

316 Isti izvor, poveznica „Puniša Račić,“ podnaslovi „Životopis,“ „Atentat u beogradskoj skupštini“ i „Suđenje i robija.“

317 Više o ustašama vidi na www.enciklopedija.hr, poveznica „ustaše.“

318 T. Macan, Povijest, 400.-401.

319 Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Drugi svjetski rat,“ podnaslovi „Tijek rata godine 1942.“ i „Tijek rata godine 1943.“

320 Isti izvor, ista poveznica, podnaslov „Tijek rata godine 1944.“

321 Isti izvor, vidi više o tim događajima na poveznici „Operacija Valkira.“

322 Isti izvor, poveznica „Povijest Mađarske,“ podnaslov „Drugi svjetski rat.“

323 Isti izvor, poveznica „Povijest Rumunjske,“ podnaslov „Drugi svjetski rat.“

324 Isti izvor, poveznica „Povijest Bugarske,“ podnaslov „Bugarska u 2. svjetskom ratu.“

325 Isti izvor, poveznica „Drugi svjetski rat,“ podnaslov „Tijek rata godine 1944.“

326 B. Krizman, Ustaše i Treći Reich, drugi svezak (dalje Ustaše), Zagreb/Ljubljana, 1986., stranica 78.-79.

327 Izvor-www.enciklopedija.hr, poveznica „Lorković, Mladen.“

328 Isti izvor, poveznica „Vokić, Ante.“

329 Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Urota Lorković-Vokić,“ podnaslov „Planovi i tijek urote.“

330 N. Kisić Kolanović, Mladen Lorković ministar urotnik, Zagreb (dalje Mladen Lorković), 1998., stranica 83.-84.

331 Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Urota Lorković-Vokić,“ vidi uvodni tekst prije popisa sadržaja.

332 Isti izvor, poveznica „Vladko Maček,“ podnaslov „Drugi svjetski rat i emigracija.“

333 Isti izvor, poveznica „Teheranska konferencija.“

334 Isti izvor, poveznica „Ivan Šubašić,“ podnaslovi „Ban Banovine Hrvatske“ i „U izbjegličkoj vladi.“

335 Isti izvor, poveznica „Sporazumi Tito-Šubašić,“ vidi tekst ispod naslova i podnaslov „Viški sporazum.“

336 Izvor-sr.wikipedia.org, poveznica „Vladimir Košak,“ podnaslovi „Ministar“ i „Diplomata.“

337 B. Krizman, Ustaše, 110.

338 N. Kisić Kolanović, Mladen Lorković, 84.

339 Navedeno djelo, 87.

340 Navedeno djelo, 87.-88.

341 Navedeno djelo, 88.-89.

342 Navedeno djelo, 89.

343 B. Krizman, Ustaše, 137.

344 Navedeno djelo, 137.

345 N. Kisić Kolanović, Mladen Lorković, 90.-92.

346 Izvor-hr.wikipedia.org, poveznica „Urota Lorković-Vokić,“ podnaslov „Planovi i tijek urote.“

347 Isti izvor, ista poveznica, podnaslov „Domobranstvo u uroti Lorković-Vokić.“

348 Isti izvor, poveznica „Vladko Maček,“ podnaslov „Drugi svjetski rat i emigracija.“