TOMISLAV PEJIĆ

SATIRA O PARTIZANIMA

I DRUGU TITU

IZ VREMENA NDH

Vlastita naklada

Slatina, 2024.

ISBN 978-953-49198-4-2

Tomislav Pejić, prof.

SATIRA O PARTIZANIMA I DRUGU TITU IZ VREMENA NDH

Vlastita naklada:

Tomislav Pejić, prof.

URL:

http://library.foi.hr/metelgrad

ISBN

978-953-49198-4-2

Lektura:

Željka Skeja, dipl. ing. grf. teh.

Urednica:

Željka Skeja, dipl. ing. grf. teh.

©2024 Tomislav Pejić

©2024 za elektroničko izdanje: Point d.o.o.

Grafičko oblikovanje:

Point d.o.o. Varaždin

Slatina, 2024.

Sva prava pridržana.

Ni jedan dio ove knjige ne smije se umnožavati, fotokopirati ni na bilo koji način reproducirati bez nakladnikova pisanog dopuštenja.

TOMISLAV PEJIĆ

SATIRA O PARTIZANIMA

I DRUGU TITU

IZ VREMENA NDH

Vlastita naklada

Slatina, 2024.

ISBN 978-953-49198-4-2

Knjigu posvećujem mojim roditeljima Marku i Nedeljki.

SADRŽAJ

1. PREDGOVOR

2. POVIJEST HRVATSKE OD 1900. DO 1941. GODINE

3. PJESMA O BORBI USTAŠA S PARTIZANIMA U VOĆINU 1943. GODINE

4. KAKO JE DOŠLO DO SPORAZUMA TITO-ŠUBAŠIĆ 1944. GODINE?

5. SATIRA O SPORAZUMU TITO-ŠUBAŠIĆ

1. PREDGOVOR

U ovoj maloj knjizi nalaze se dvije pjesme koje su nastale za vrijeme Nezavisne Države Hrvatske (NDH), to jest za vrijeme Drugoga svjetskog rata. Prva pjesma govori o borbi između ustaša i partizana u selu Voćin pored Slatine. Bilo je to početkom siječnja 1943. Jedan daroviti ustaša po imenu Stjepan Itrić, sudionik te borbe opisao ju je u stihovima koji se rimuju. Uvijek i svagdje bilo je nadarenih pojedinaca koji su skladali pjesme u kojima su na šaljiv ili realističan način opisivali tekuće događaje.

Druga pjesma je satira o Titu, vođi partizanskog pokreta koji je sklopio dogovor o suradnji s kraljevskom izbjegličkom vladom u Londonu u ljeto 1944. godine. Izbjegličku vladu je u pregovorima s Titom zastupao Ivan Šubašić, tadašnji ban Banovine Hrvatske. S obzirom da su on i Tito dogovorili dalju suradnju između partizanskog pokreta koji je vodila Komunistička Partija Jugoslavije na čelu s Titom i jugoslavenske izbjegličke vlade u Londonu koju je vodio mladi kralj Petar II. Karađorđević taj sporazum je u povijesti poznat kao Sporazum Tito-Šubašić.

Ta satirična pjesma o Titu i Šubašiću koji pokušavaju prevariti Hrvate, pogotovo one koji odlaze boriti se u partizane protiv NDH objavljena je u novinama zvanim „Ustaška mladež.“ Moj otac Marko rođen je 1931. godine, što znači da je u vrijeme kada su nastale ove dvije pjesme on bio dječak u dobi od 12-13 godina. On je zapamtio te pjesme i kasnije ih zapisao na papir. U spomen na njega i na sve patnje koje je za vrijeme Drugoga svjetskog rata proživio ne samo moj otac već i moja majka rođena 1932. kao i mnogi drugi iz njihove generacije odlučio sam objaviti te dvije pjesme. Neka one budu spašene od zaborava kao svjedoci strašnih ratnih zbivanja ali isto tako kao i svjedoci da i u najtežim ratnim vremenima ima ljudi koji će skladati pjesme u kojima nekoga veličaju, ismijavaju ili kritiziraju. Kao takve, pjesme nastale u ratno doba imaju svoju poruku i političku težinu. Satirična pjesma o sporazumu između Tita i Šubašića očito je bila smišljena kao propaganda vlasti NDH da odvrate Hrvate od pristupanja partizanskom pokretu koji se prema mišljenju ustaških vlasti borio ne samo protiv NDH već je bio usmjeren i protiv hrvatskog naroda.

Nakon predgovora nalazi se kratki pregled hrvatske povijesti od 1900. do 1941. u kojem sam opisao zašto Hrvati nisu bili zadovoljni s Austro-Ugarskom, zašto je dio hrvatskih političara odlučio ići u stvaranje jugoslavenske državne zajednice sa Srbima i drugim balkanskim narodima 1918. te kako je došlo do razočaranja velikog dijela Hrvata u tu državu i do stvaranja NDH 1941. godine.

2. POVIJEST HRVATSKE OD 1900. DO 1941. GODINE

U 20. stoljeće hrvatske zemlje su ušle u sastavu Austro-Ugarske. Tadašnja Trojedna Kraljevina Hrvatska, Slavonija i Dalmacija bila je politički rascjepkana u više manjih cjelina. Hrvatska i Slavonija bile su pod vrhovnom ugarskom upravom, dok je Dalmacija zajedno s Istrom i Kvarnerom bila u austrijskom dijelu Monarhije. Međimurje i Baranja bile su u Ugarskoj (Mađarskoj) dok je Rijeka sa svojim kotarom bila posebna politička cjelina pod ugarskom upravom. Trojedna Kraljevina bila je politički i gospodarski ovisna o Austriji i Ugarskoj. Iako su tijekom 19. stoljeća hrvatski ban i sabor mnogo puta tražili da se hrvatske zemlje ujedine u jednu političko-teritorijalnu cjelinu kao što je danas Republika Hrvatska, austrijski i mađarski vladajući krugovi protivili su se tome. Hrvatske zemlje bile su i gospodarski siromašnije od austrijskih i ugarskih zemalja. Siromaštvo je dovelo i do velikog iseljavanja Hrvata u daleke zemlje (SAD, Kanada, južna Amerika, Australija, Novi Zeland) krajem 19. i početkom 20. stoljeća.

Zbog svega navedenoga Hrvati su se najvećim dijelom razočarali u Austro-Ugarsku. U jesen 1918. pri kraju Prvoga svjetskog rata došlo je do sloma te velike države jer su njezini narodi, poglavito Slaveni u Monarhiji odlučili zbaciti sa sebe austrijsku i mađarsku vlast. Tako su Česi i Slovaci utemeljili Čehoslovačku, Rumunji u istočnoj Ugarskoj priključili su se Rumunjskoj. Austrijanci i Mađari proglasili su svoje nacionalne republike.

Na području Slovenije, Hrvatske, Bosne i Hercegovine te Vojvodine proglašena je Država Slovenaca, Hrvata i Srba (Država SHS) 29. listopada 1918. Tada je Hrvatski sabor raskinuo sve državno-pravne veze Hrvatske s Austro-Ugarskom. Na čelu nove države bilo je Narodno vijeće SHS. Međunarodna zajednica tada predvođena Francuskom, Velikom Britanijom i SAD-om nije priznala tu državu, a Italija je okupirala Istru, Rijeku i dio dalmatinske obale. Srbi u Državi SHS zagovarali su ujedinjenje sa Srbijom. Osim toga, Država SHS imala je problema sa seljačkim pobunama i nasilnim oduzimanjem veleposjedničke zemlje i s neplaćanjem poreza, probleme oko opskrbe stanovništva te probleme s austro-ugarskim vojnicima odbjeglim iz vojarni (takozvani zeleni kadar). Zbog toga je delegacija Narodnog vijeća SHS otišla iz Zagreba u Beograd i tražila ujedinjenje Države SHS s Kraljevinom Srbijom. Delegaciju je primio regent i budući kralj Aleksandar Karađorđević. Proglašenje ujedinjenja Države SHS s Kraljevinom Srbijom u Kraljevstvo Srba, Hrvata i Slovenaca (Kraljevstvo SHS) dogodilo se 1. prosinca 1918. Novonastaloj državi priključila se i Kraljevina Crna Gora te Makedonija koja je tada bila u sastavu Kraljevine Srbije.1 Međunarodno nepriznata Država SHS postojala je samo 33 dana (od 29. listopada do 1. prosinca 1918.).

Hrvati su propustili veliku priliku da već 1918. imaju svoju državu! Da je bilo više reda i sloge među njima, mogli su imati svoju državu kao i neki drugi mali narodi. Godine 1918. nastale su nove nezavisne države poput Litve, Letonije i Estonije koje su se oslobodile višestoljetne ruske vlasti, a ponovno je 1918. uspostavljena i nezavisna Poljska. Tako su mogli učiniti i Hrvati ali njih je očito pratila zla sreća.

Stvaranjem nove države Srbija je sebi osigurala prevlast. Beograd je postao glavni grad Kraljevstva SHS a dinastija Karađorđević postala je vladarima te države. Hrvatske domobranske postrojbe su razoružane i raspuštene a srbijanska vojska preuzela je kontrolu u Hrvatskoj. Srbi kao većinski narod u Kraljevstvu SHS imali su vodeće pozicije u vlasti, vojsci, policiji i sudstvu. Cijelom državom upravljalo se centralistički iz Beograda dok su ban i Hrvatski sabor izgubili na značenju.

Oduzimanje i žigosanje stoke za vojne potrebe izazvalo je seljačke bune 1920. na području Zagreba, Čazme, Kutine i Siska. Srbijanski zakoni važili su za cijelu zemlju, školstvo se prožimalo srpskim duhom dok su porezi bili niži u Srbiji nego u Hrvatskoj. Poduzeća u Srbiji dobivala su unosne narudžbe a i veći dio inozemnih zajmova trošio se u Srbiji. Pravoslavci izvan Srbije bili su podvrgnuti vlasti Srpske Pravoslavne Crkve.

Radikalna stranka kao najjača srpska stranka zastupala je ideju Velike Srbije i ukidanje nesrpskih narodnosti. Ona se oslanjala na dinastiju Karađorđević i Srpsku Pravoslavnu Crkvu. Demokratska stranka kao druga najjača srpska stranka zastupala je jugoslavensko jedinstvo i težila ukidanju hrvatskoga suvereniteta, institucija i samouprave.

Hrvatska i druge bivše zemlje Austro-Ugarske (Slovenija, BiH, Vojvodina) bile su pogođene i zamjenom austro-ugarske krune za srpski dinar u omjeru 2:1 1919., a 1920. taj je omjer iznosio čak 4:1. Iako su kruna i dinar u to vrijeme vrijedili otprilike jednako (dakle stvarni omjer je bio približno 1:1), ljudi su u Hrvatskoj i drugdje u krajevima preko Drine i Dunava dobili 1 srpski dinar za 2 krune a 1920. dobivali su 1 srpski dinar za 4 krune umjesto da su dobili 4 srpska dinara. Ne samo to! Zbog slabe kontrole nad prvim žigosanjem austro-ugarskih novčanica početkom 1919. u studenom iste godine provedeno je drugo žigosanje kruna uz lijepljenje posebnih markica na novčanice, s tim da je 20% novca donesenog na žigosanje oduzimano „u korist državne kase.“ Dakle, ako je netko došao s tisuću kruna odmah mu je oduzeto 200 kruna „u korist državne kase“ a za preostalih 800 kruna umjesto 800 dinara dobio bi 1919. 400 dinara a 1920. samo 200 dinara! Takvom nepoštenom politikom zamjene krune za dinar narod u Hrvatskoj i šire ostao je bez velikog dijela svog novca.2

Usput rečeno, moj otac koji je rođen 1931. pričao mi je kako su se tijekom 1930-ih godina u školama organizirale proslave na dan svetog Save, takozvane svetosavske proslave. Na tim proslavama morali su biti prisutni svi učenici, pa i djeca Hrvata i katolika. Zašto bi Hrvati i katolici morali biti nazočni takvim proslavama osim zato da ih se posrbi i prevede na pravoslavnu vjeru. Srbi znaju kako su ih ustaške vlasti tjerale da prijeđu na katoličku vjeru za vrijeme NDH ali izgleda ne znaju što su velikosrpske vlasti Kraljevstva SHS radile hrvatskoj i drugoj katoličkoj djeci a trebali bi znati!

Ne zaboravimo ni četničke organizacije koje su postojale po Hrvatskoj za vrijeme Kraljevstva SHS u skoro svim mjestima gdje su Srbi živjeli. Četnici su bili organizirani u postrojbe i imali su zadatak pomoći vojsci i žandarmeriji u suzbijanju moguće pobune Hrvata.

Velikosrpskoj politici suprotstavljao se Stjepan Radić i njegova Hrvatska republikanska seljačka stranka koja se protivila srpskoj prevlasti u državi i zauzimala se za hrvatsku republiku. Režimu dinastije Karađorđević smetala je i Komunistička Partija Jugoslavije koja se također borila protiv monarhije a za socijalističku revoluciju zbog čega je toj stranci potkraj 1920. Vlada zabranila rad. Komunistička Partija od tada je djelovala u ilegali.

Ništa bolje nije prošla ni Hrvatska republikanska seljačka stranka koju su vlasti također označile kao antidržavnu. Stjepan Radić nekoliko je puta završio u zatvoru zbog optužbe za antidržavnu djelatnost a članovi njegove stranke bili su progonjeni pa i ubijani. Radić je stoga bio prisiljen nagoditi se s Dvorom pa je 1925. priznao takozvani Vidovdanski ustav koji je Srbiji i Srbima davao prevlast nad drugim zemljama i narodima Kraljevstva SHS. Radić je odustao od ideje hrvatske republike i stranku je nazvao Hrvatska seljačka stranka (HSS). On i nekoliko njegovih drugova ušli su i u vladu ali su se sukobi i neslaganja s članovima Radikalne stranke nastavili.

Stoga je Radić sa svojim drugovima napustio vladu i 1927. osnovao Seljačko-demokratsku koaliciju zajedno sa Svetozarom Pribićevićem, srpskim političarom iz Hrvatske. On je također bio pristaša centralizma i surađivao je s Dvorom i Radikalima ali se s vremenom razočarao u tu politiku. Radićev HSS i Pribićevićeva Samostalna demokratska stranka činili su tu koaliciju koja se borila protiv beogradskog centralizma i imala je veliki broj pristaša u Hrvatskoj. Velikosrpski političari i Dvor odgovorili su atentatom u Narodnoj skupštini u Beogradu na zastupnike HSS-a 20. lipnja 1928. Dva zastupnika HSS-s bila su ubijena a trojica ranjena, među njima i S. Radić. On je ipak kasnije podlegao posljedicama ranjavanja 8. kolovoza 1928.3

Hrvatsku su idućih mjeseci potresale demonstracije, štrajkovi i nemiri pa je kralj Aleksandar Karađorđević 6. siječnja 1929. ukinuo Ustav, raspustio Narodnu skupštinu i uveo osobnu diktaturu. Država je nazvana Kraljevina Jugoslavija i podijeljena je na banovine kojima je raskomadan teritorij na kojem su živjeli Hrvati. Diktaturom su bila zabranjena narodna imena, zastave i grbovi pa su tako bili zabranjeni i hrvatska trobojnica i grb. Pojačalo se nasilje velikosrpskih vlasti nad svima koji su se suprotstavljali kraljevoj diktaturi. Bio je zabranjen i rad političkih stranaka pa tako i rad Hrvatske seljačke stranke.

Diktatura je izazvala veliko razočaranje u Hrvata. Dio njih došao je do zaključka da se Jugoslavija mora silom rušiti kako bi se uspostavila nezavisna hrvatska država. Tu skupinu vodio je Ante Pavelić, budući poglavnik Nezavisne Države Hrvatske.4

Ubojstvom kralja Aleksandra u Marseillesu 1934. u kojem su sudjelovale i ustaše stanje u Kraljevini Jugoslaviji nije se bitno promijenilo. Vlasti su i dalje progonile komuniste i sve one koji su bili za stvaranje federacije u kojoj bi Hrvatska imala svoju političku autonomiju. Žandarmerija (redarstvo) gušilo je demonstracije a u Hrvatskoj su oružnici ubijali ljude (na primjer u Sibinju kod Slavonskog Broda te u Primoštenu, Klancu kraj Gospića i u Senju).

Bez obzira na teror vlasti, novi vođa HSS-a Vlatko Maček nastavio je s miroljubivom politikom. On je pregovarao i s regentom knezom Pavlom Karađorđevićem o rješenju hrvatskog pitanja. Ti pregovori doveli su do sporazuma Cvetković-Maček 26. kolovoza 1939. kojim je uspostavljena Banovina Hrvatska na većem dijelu teritorija na kojem su živjeli Hrvati. Dragiša Cvetković bio je tadašnji predsjednik jugoslavenske vlade i na nagovor kneza Pavla koji je upravljao državom on je sklopio sporazum s najvećim političkim protivnikom režima- Hrvatskom seljačkom strankom.

Sporazum Cvetković-Maček sklopljen je samo 6 dana prije izbijanja Drugoga svjetskog rata. Naime, 1. rujna 1939. nacistička Njemačka napala je Poljsku čime je počeo i Drugi svjetski rat. Banovina Hrvatska imala je ograničene ovlasti i u njoj je vlast preuzeo HSS. Uspostavljen je ponovo i Hrvatski sabor te institucija bana. Za bana je imenovan Ivan Šubašić, jedan od prvaka HSS-a.

Uspostavom Banovine Hrvatske nisu bili zadovoljni velikosrpski političari koji su tražili da se stvori i Srpska banovina od Srbije, Crne Gore, Vojvodine, Makedonije i ostatka Bosne i Hercegovine. Bila bi to zapravo Velika Srbija. Komunisti su također smatrali da je Banovina samo dogovor vodećih hrvatskih i srpskih političara o podjeli vlasti a na štetu naroda. Ustaše su također bili nezadovoljni i smatrali da je samo nezavisna Hrvatska izvan okvira Jugoslavije jedino ispravno rješenje za Hrvate. Slomom Kraljevine Jugoslavije u travnju 1941. ustaše su konačno postigli svoj cilj- stvorena je Nezavisna Država Hrvatska (NDH) na većem dijelu teritorija današnje Hrvatske i Bosne i Hercegovine. Kada su njemačke trupe ušle u Zagreb jedan od ustaških vođa po imenu Slavko Kvaternik je u ime ustaškoga poglavnika Ante Pavelića proglasio 10. travnja 1941. uspostavu Nezavisne Države Hrvatske. S obzirom da je Vlatko Maček kao vođa HSS-a, najveće hrvatske stranke odbio njemačku ponudu da bude na čelu NDH ta je uloga dopala Antu Pavelića.5

Kao demokratski političar i antifašist Maček nije htio biti na vlasti u NDH koju su kontrolirale nacistička Njemačka i fašistička Italija. On se odlučio za takozvanu „politiku čekanja“ u nadi da će antifašističke sile (u prvom redu SAD i Velika Britanija) pobijediti u novom svjetskom sukobu a onda će nakon pobjede antifašizma Hrvati opet na izborima podržati Mačeka i HSS pa će on vladati Hrvatskom nakon rata. To se međutim nije dogodilo jer je tijekom Drugoga svjetskog rata na području Hrvatske i drugdje na teritoriju bivše Kraljevine Jugoslavije s vremenom jačao antifašistički partizanski pokret koji su vodili komunisti na čelu s drugom Titom. Oni će preuzeti vlast u novoj jugoslavenskoj državi a Maček će biti prisiljen bježati iz Hrvatske na kraju rata jer su ga komunisti osudili zbog pasivnosti i „politike čekanja.“

1 Više o Državi SHS i njezinu ujedinjenju s Kraljevinom Srbijom vidi na web stranici hr.wikipedia.org, članci pod naslovima„Država Slovenaca, Hrvata i Srba“ i „Nastanak Kraljevstva Srba, Hrvata i Slovenaca.“

2 Trpimir Macan, Povijest hrvatskoga naroda, Zagreb, 1992., stranice 391.-392. Više o zamjeni austro-ugarskih kruna za srpske dinare vidi na stranici hr.wikipedia.org u članku „Jugoslavenska kruna.“

3 Trpimir Macan, Povijest hrvatskoga naroda, Zagreb, 1992., stranice 393.-394., 396.

4 Navedeno djelo, stranica 396.

5 Navedeno djelo, stranice 400.-402.

3. PJESMA O BORBI USTAŠA S PARTIZANIMA U VOĆINU 1943. GODINE

Nastanak NDH u travnju 1941. nije se svidio mnogim Srbima pa je dio njih krenuo u oružanu borbu protiv te države. Neki od njih otišli su u partizane a neki u četnike boreći se protiv NDH pri čemu su vršili nasilja nad hrvatskim i bošnjačkim stanovništvom. Oružane snage NDH (ustaše i domobrani) odgovorile su oružanim akcijama u svrhu slamanja otpora pobunjenika i zavođenja reda i mira.

Slično će se dogoditi 50 godina kasnije, kada su 1991. Hrvatska i Bosna i Hercegovina proglasile svoju nezavisnost i želju da se politički odvoje od Jugoslavije. Dio Srba u tim republikama tada je krenuo u oružanu pobunu protiv Republike Hrvatske i Republike Bosne i Hercegovine boreći se za svoje „krajine“ i „republike“ koje su se trebale pripojiti Srbiji s namjerom stvaranja Velike Srbije preko Drine.

Nakon uspostave NDH 1941. na području grada Slatine i okolice u današnjoj Virovitičko-Podravskoj županiji organiziran je partizanski pokret na području brdskog dijela tog kraja, na Papuku. U partizane su većinom otišli Srbi nezadovoljni propašću Kraljevine Jugoslavije i uspostavom NDH. Slično će se dogoditi i 50 godina kasnije. Kada je Republika Hrvatska 1991. proglasila neovisnost upravo je područje Papuka bilo jezgra novog srpskog otpora protiv hrvatske države. Kakva god bila vlast u Hrvatskoj, očito nekim Srbima ta država ne valja. Za njih, ako nema Jugoslavije onda treba biti Velika Srbija.

Pjesma koja ide u nastavku ovog poglavlja ispjevana je od jednog ustaše koji se borio protiv partizana početkom 1943. godine u selu Voćin podno Papuka oko 25 kilometara od Slatine. Pjesma je u stihovima koji se rimuju i vjerno opisuju proživljenu borbu. Tu pjesmu možemo uzeti i kao satiru na račun partizana.

Prva i druga satnija sedme ustaške bojne opkoljene od partizana na „Turskom gradu“ (srednjovjekovna utvrda) u Voćinu počele su borbu u zoru, 5. siječnja 1943. godine. Borba je trajala sedam dana i šest noći. Sedmu noć ustaše vrše proboj iz okruženja preko sela Huma i Lukavca za Slatinu. Jedan od preživjelih učesnika ovog proboja po imenu Stjepan Itrić opisao je te događaje ovako:

PJESMA O PROŽIVLJENOJ BORBI U VOĆINU

Poslušajte što je novo bilo, kakvo nam je jutro osvanilo.

U Voćinu u našemu gradu, gdje za život izgubismo nadu.

To je bilo petoga prvoga, gdje izgubi majka sina svoga.

U tisući devetoj stotini četrdeset i trećoj godini.

To je bilo baš u ranu zoru, ustaše su bili na odmoru,

Stražar viče hajte braćo vani, evo idu na nas partizani.

Nije prošlo niti par minuta, otvori se na nas vatra ljuta.

Mi smo tukli i desno i lijevo, tu je bilo jedno društvo cijelo.

Da vidite sada partizana, kako cvile žalosna im nana,

jer su teških zadobili rana.

Još svima je nama bila dika, dok ne rani našeg činovnika.

Al ne prođe ni dva i pol sata, bolničar nam dotrči na vrata.

Čujte braćo što je novo bilo, Duvančić nam jeste poginio.

On je bio poručnik po činu, radio je u strojnicu finu.

On je bio iz Lapačkog Jata, zapovjednik od Prvoga sata (satnije, opaska autora knjige).

Tu se brate malo razgovori, od žalosti i srce me boli.

Kad uveče jedna cura viče, hej ne pucaj ustaški vojniče.

Svaki korak glasovito moli, kod mene su vaši pregovori.

Dođe Vera do našeg bunkera, donijela je jednog akta cijela.

Metnuli su potpise crvene, mislili su da će čitat žene.

Ja ću javit što u listu piše, predajte se ne borte se više.

Ne borim se za slobodu vlašku, ja se borim isto za Hrvatsku.

Zapovijed je kulturna im bila, al se nije nikad ispunila.

Ruke dignut a glavu oborit, predajte se jer ćete izgorit.

Nisam mogo glupost više čitat, jer sam moro njih ja nešto pitat.

A ja njima iz sveg grla viknem, ne hvata se ustaša na viku.

Treba znati da ustaša ovdje, da ne treba ni kruha ni vode.

Da napišem od drugoga dana, kad ubismo šesnaest partizana.

Jer su došli nešto izviditi, nisu znali da će izginiti.

Traje borba sve do bijelog danka, pada bomba kao iz oblaka.

Eto sada te naše nezgode, nemam ništa pa ni hladne vode.

Mi kažemo da to mora biti, da se juriš mora napraviti.

Pa siđosmo do Voćina grada, da vidite ustaškoga rada.

Puška puca bomba razvaljuje, samo „juriš!“ u gradu se čuje.

Bili su nam i slabi zakloni, partizani bili su u školi.

Jedan momak blizu se dovuče, bombu baci i u školu puče.

Kako bježe tako se deraše, al čekaju Antini ustaše.

Predajte se jer ćemo vas ubiti, mi nećemo s vama dangubiti.

Ruke diže a ide sve bliže, evo brata vašega Hrvata.

Jednog ubi a četir zarobi, pola bilo u civilnoj robi.

U gradu su osam sati tukli, dok smo vode u brdo dovukli.

To je braćo sedmog dana bilo, avion se nisko je spustio,

i raketu bijelu je bacio.

Tri put brate okolo okruži, nešto bijelo crnoj zemlji pruži.

To je palo kod Glavnoga stana, bojniku je u ruke predano.

Bojnik uze pa govori nama, ovdje nema nama izdržanja.

Dočasnike večeras dozvati, moramo se sutra probijati.

I ta večer nama brzo dođe, sve po redu kazivat nam pođe.

Hajte braćo u satniju svoju, i vidite kolko je na broju.

Kolko vojske na broju imade, izvještaje odmah da predade.

Cijelu noć se spavati ne može, mislili smo kako će da prođe.

Kad u jutro oko četir sata, bacili smo nekolko granata.

Kad smo pošli iz rovova svoji, cika, vika na sve strane stoji.

Ustaše su juriš načinili, oni idu makar izginili.

Kad sam bio uz nekakve grane, partizan me uhvati za rame.

Moj kolega slobodan je bio, odjednom ga iz puške ubio.

Dosta takvih slučajeva bilo, da smo jedan drugog obranili.

Da vidite jednoga mladića, po imenu Marka Karlovića.

Zasuko je ruke do lakata, pa sve kolje ne žali ni brata.

Kad smo došli braćo k piramidi, krvca teče ima da se vidi.

Pa krenusmo preko Huma sela, tu nas horda dočekala cijela.

Mi smo njih ovdje opkolili, do jednoga tu smo ih pobili.

Dokumente sve smo pokupili, i oružje što je kod njih bilo.

Toga dana bio sam u borbi, svoju glavu nosio u torbi.

Kolko puca sve nam gore ječe, samo djeca po njivama dreče.

Kad smo došli do Lukavca sela, pošla pred nas kumpanija cijela.

Mislili smo na dušmane naše, al su bili Antini ustaše.

Iz Lukavca za Slatinu pođe, gledam pištolj banditskoga vođe.

Gledam akta Titinoga brata, ovdje piše kolko bilo mrtvih.

Prvog dana tristo poginulo, ti akata dosta su dobili,

Sve istina nitko se ne hvali.

Opisat to u ratna vremena, da ostane mladim uspomena.

Nemam ni ja bogzna kakve škole, da sam mogo opisati bolje.

Svak ustaša mora dokazati, da će život za državu dati.

To je pjesma jednoga mladića, po imenu STJEPANA ITRIĆA.

Ovu pjesmu od zaborava sačuvao je Marko Pejić koji je tada bio star 12 godina.

Pjesmu je prepisao i dao objaviti njegov sin Tomislav.

4. KAKO JE DOŠLO DO SPORAZUMA TITO-ŠUBAŠIĆ 1944. GODINE?

U proljeće 1944. bilo je očito da fašističke sile gube rat te da je sve bliža pobjeda antifašističkih snaga u Europi i u svijetu. Nakon poraza i kapitulacije Nijemaca i Talijana u Tunisu (sjeverna Afrika) u svibnju 1943. pred snagama antifašističke koalicije predvođenih SAD-om i Velikom Britanijom započela je invazija zapadnih saveznika na Siciliju 10. srpnja 1943. Nakon uspješnog zauzimanja Sicilije angloameričke snage nastavile su sa svojim prodorom na jug Italije što je dovelo do pada fašističkog režima Benita Mussolinija i kapitulacije Italije 8. rujna 1943. Zapadni saveznici nastavili su polako napredovati kroz Italiju tijekom 1944. uz žestoke borbe s njemačkim snagama te fašističkim snagama koje su ostale vjerne Benitu Mussoliniju koji je na sjeveru Italije u suradnji s Nijemcima uspostavio državu pod nazivom Talijanska Socijalna Republika. Pad Italije imao je odjeka i u NDH jer su talijanske fašističke snage prestale pružati otpor. Dio njihova naoružanja pao je u ruke partizanskog pokreta. Zbog kapitulacije Italije njemačke snage zauzele su hrvatsku obalu zbog straha od mogućeg iskrcavanja Amerikanaca i Britanaca u Dalmaciji a što se nije dogodilo. Od svih dalmatinskih otoka ostao je slobodan od njemačke okupacije samo Vis na kome je drug Tito sa svojim stožerom upravljao narodno-oslobodilačkim pokretom.

Na istočnom bojištu njemačka vojska i njeni saveznici nakon dugotrajnih borbi pretrpjeli su težak poraz kod Staljingrada. Ostaci njemačke vojske predali su se sovjetskoj Crvenoj armiji 1. veljače 1943. Nakon toga, Crvena armija je tijekom 1943. oslobađala okupirane krajeve Sovjetskog saveza da bi tijekom ljeta 1944. oslobodila skoro sav teritorij Sovjetskog saveza i izbila na granice Poljske, Slovačke, Mađarske i Rumunjske. Tako brzo približavanje Crvene armije srednjoj Europi a time i granicama NDH izazivala je bojazan ustaških vlasti jer je jačao partizanski pokret u NDH.

Nakon dugotrajnih priprema američke i britanske snage iskrcale su se 6. lipnja 1944. u Normandiji (sjeverna Francuska) čime je započela uspješna operacija oslobađanja Francuske od njemačke okupacije. Na Tihom oceanu tijekom 1943.-1944. američke snage i njihovi saveznici uspješno su ratovali protiv carskog Japana koji se žilavo borio. Ipak, američke snage bile su sve bliže Japanu kako je rat odmicao.6

Na području NDH i drugdje na prostorima bivše Kraljevine Jugoslavije drug Tito na čelu partizanskog pokreta vodio je aktivnu borbu protiv njemačkih i talijanskih okupatora i njihovih domaćih suradnika poput ustaša i četnika. Kako je s vremenom postalo očito da se četnici bore na strani Nijemaca i Talijana zapadni su Saveznici (Amerikanci i Britanci) izvršili pritisak na jugoslavensku izbjegličku vladu u Londonu pod vodstvom kralja Petra II. Karađorđevića da se odreknu četnika Draže Mihailovića i da izaberu novog premijera. Kraljevska vlada koja je 1941. pobjegla u London kad su Nijemci i Talijani napali Kraljevinu Jugoslaviju odlučila se za Ivana Šubašića, bivšeg bana Banovine Hrvatske i istaknutog člana Hrvatske seljačke stranke.

S druge strane, Josip Broz Tito je s vodstvom partizanskog pokreta nakon neuspjelog njemačkog desanta na Drvar 1944. smjestio svoj glavni stožer na otok Vis. Taj otok bio je izvan domašaja njemačkih i ustaških snaga. Na inzistiranje britanskog premijera Winstona Churchilla započeli su pregovori Tito-Šubašić. Tito je bio predstavnik partizanskog antifašističkog pokreta a Šubašić predstavnik kraljevske jugoslavenske vlade tada smještene u Londonu. Sporazum između njih dvojice potpisan je 16. lipnja 1944.7

Sporazumom su bile određene obveze izbjegličke kraljevske vlade. Ona je morala sastaviti novu Vladu u kojoj bi bili političari koji se nisu kompromitirali djelovanjem protiv Narodno-oslobodilačkog pokreta a koji je vodio drug Tito. Glavna dužnost nove Vlade bila je organizacija pomoći partizanskoj vojsci. Nova Vlada trebala je objaviti deklaraciju kojom priznaje tekovine Narodno-oslobodilačke borbe a naročito je trebala priznati federativno uređenje buduće Jugoslavije. Izbjeglička Vlada bila je dužna po sporazumu Tito-Šubašić priznati Narodno-oslobodilačku partizansku vojsku i druga Tita i time se odreći podrške četničkom pokretu Draže Mihailovića.

S druge strane, jedina Titova obveza bila je objaviti izjavu da do kraja rata neće biti donesena odluka o konačnom državnom uređenju Jugoslavije, to jest hoće li buduća Jugoslavija biti monarhija ili republika.

Ovim sporazumom Tito i njegov partizanski pokret bili su priznati kao saveznici velikih antifašističkih sila (SAD-a, Velike Britanije i SSSR-a) te partneri jugoslavenskoj izbjegličkoj vladi. Kralj Petar II. nije tim sporazumom dobio ništa a Tito je postigao mnogo, jer je ovim sporazumom njegov partizanski pokret dobio međunarodno priznanje antifašističkih sila.

U oslobođenom Beogradu je 1. studenog 1944. sklopljen još jedan sporazum između Tita i Šubašića. Nakon što su Crvena armija i partizanske snage oslobodile Beograd od Nijemaca u taj grad se preselio Tito i njegovo partizansko vodstvo. Prema beogradskom sporazumu Tita i Šubašića zaključeno je osnivanje jedinstvene jugoslavenske vlade sastavljene od članova kraljevske izbjegličke vlade i članova Narodno-oslobodilačkog pokreta. Druga važna odluka bila je da se kralj Petar II. neće vratiti u zemlju dok narod o tome ne odluči, a kraljeve interese zastupat će tročlano Kraljevsko namjesništvo.8

Nakon pobjede u ratu Tito i njegova Komunistička Partija preuzeli su svu vlast u zemlji, progonili političke protivnike i pobijedili na izborima održanima nakon rata, 11. studenog 1945. Na tim izborima Titovi komunisti koji su se predstavljali kao Narodni front službeno su osvojili ogromnu većinu glasova u Hrvatskoj od oko 90% a sličan je bio rezultat i u drugim republikama nove Jugoslavije. Zahvaljujući takvoj pobjedi na izborima komunisti su mogli uvesti svoju diktaturu.9

Samim tim propao je pokušaj britanskog premijera Winstona Churchilla da vrati kralja Petra II. u zemlju. Churchill se nadao kako će na demokratskim parlamentarnim izborima u novoj Jugoslaviji Srbi u velikoj mjeri glasovati za kralja Petra II. i njegovu stranku dok će Hrvati masovno dati svoj glas Hrvatskoj seljačkoj stranci. Na taj način Titovi komunisti bili bi oporbena stranka i nikad ne bi uveli komunističku diktaturu. Zato je Tito i poduzeo mjere kako bi dobio vlast na izborima pod svaku cijenu.

6 Za više informacija o tijeku Drugog svjetskog rata i pojedinim vojnim operacijama vidi članak „Drugi svjetski rat“ na web stranici hr.wikipedia.org.

7 Vidi članak „Sporazum Tito-Šubašić-1944.“ na web stranici povijest.hr

8 Više o Viškom i Beogradskom sporazumu Tito-Šubašić vidi na web stranici hr.wikipedia.org, članak „Sporazumi Tito-Šubašić.“

9 Više o tim izborima vidi na web stranici hr.wikipedia.org, članak „Jugoslavenski parlamentarni izbori 1945.“

5. SATIRA O SPORAZUMU TITO-ŠUBAŠIĆ

Ovu satiričnu pjesmu objavljenu u časopisu „Ustaška mladež“ pročitao je i sačuvao od zaborava moj otac Marko Pejić. Pjesma s ustaškog gledišta govori o tome kako Tito i Šubašić pokušavaju stvoriti Veliku Srbiju uz pomoć Britanaca i njihova premijera Churchilla te da se Hrvati u partizanima zapravo bore protiv svog naroda.

SPORAZUM TITO-ŠUBAŠIĆ

Poslušajte što se sada zgodi, kako Tito svoju vojsku vodi.

Jučer im je došo iz Londona, jedan vagon svilenih bombona.

Al nemaju vremena ih jesti, jer od borbe ne mogu ni sjesti.

Sad slušajte što će reći Tito, on je valjda Šubašića pito.

Kako ćemo Šubašiću bane, našoj vojsci izlječiti rane.

Ne možemo živjet u oblaku, da skidamo dolje petokraku.

Ne može se borit protiv Boga, bacit ćemo kape od tri roga.

I moramo ime okrenuti, ako ćemo i dalje živjeti.

Al govori Ivo Šubašiću, lakoj tebi za nas obojicu.

Ali treba misliti do kraja, što će nama reći šumska raja.

Al će Titi Ivi predutjeći, gledat ćemo pred njima pobjeći.

Gledat ćemo vojsku preobući.

Neka nose engleska odijela, i šajkače nek stave na čela.

I još ćemo prevariti bandu, a glupani pomislit će ovo.

Dat ćemo im Petrovu kokardu, e pa valjda sada je gotovo.

Metnuli smo šajkaču na glavu, dobili smo i našu državu.

I kokardu našeg sivog ptića, kralja Petra Karađorđevića.

A mi ćemo sjest u aviona, sa Čerčilom kidnut do Londona.

A budale nek se sami bore, još ćemo im slati nagovore.

Neće Hrvat šajkaču na glavi, ni oznaku Petrovu kokardu,

Hrvat hoće trobojnicu svoju.

Neće Hrvat šajkaču na glavi, Hrvat hoće crven bijeli plavi.

A mi ćemo lako to riješiti, sve Hrvate u šumi pobiti.

Sad je Ivo sve došlo do kraja, ali pita zavedena raja.

Sad partizan jedan drugog pita, čuješ druže a gdje nam je Tita.

On je ošo voda ga odnijela, nas ostavi kao na cjedilu.

Sa ovim ću riječi svršavati, Hrvatima još nešto kazati.

To nek čuju svi naši Hrvati, koji idu šumom vojevati.

Sad nek vide zašto gube glave, sve za Srbe smicalice prave.

Sad nek vide zašto braću biju, da postave Veliku Srbiju.

Neka, neka, to vama i treba, Hrvatima Bog pomaže s neba.

Hrvati se u Boga uzdaju, i Bog će im čuvati državu.

A vi ste se tukli protiv Boga, nosili ste kape od tri roga.

Nosili ste zvijezdu petokraku, sve tobože u Božjemu znaku.

Ne pazite ni vode ni blata, odgonite rođenoga brata.

I mučite na svakakve muke, ne pazite na dječje jauke.

Majke cvile a dječica plaču, a vi sa tim zidate palaču.

Ali zato što mučite braću, otac djece Bog će dat vam plaću.

Mili Bože Ti ovo naplati, svakom kaznu zarađenu vrati,

Sve pravedno ma i meni svejedno.

Tko je ove riječi izmislio, tristo ljeta Bog ga poživio.

A tko ove riječi bude čito, Bog mu dao živjet ljeta tristo.